William Shakespeare

Macbeth

Fordította, jegyzetekkel és bevezetővel ellátta

Kállay Géza

ISBN 978-615-5419-11-9

Kiadja a Liget Műhely Alapítvány, 2014.

Kiadó-szerkesztő:

Horgas Judit, Levendel Júlia, Horgas Béla

Olvasószerkesztő: Bognár Anikó

Tördelés: K. Őr Erzsébet

Borítókép: Láng Anna

Bevezető

„Az elszántságom gyanakvásba fordul” – mondja Macbeth a darab végén, nem sokkal a híres „Holnap”-monológ után – „Elcsúszott valami: a látomás / Lidérce úgy volt kétértelmű, hogy igazat / Mondott: ezzel hazudott. ’Ne félj, / Amíg Birnam erdeje nem jön fel / Dunsinane-be’, és most az erdő feljön Dunsinane-be” (5.5.). A nyelv két-, sőt sokértelműsége a Macbeth egyik legfontosabb témája: talán sehol sem tette Shakespeare a cselekményt és a cselekvést (a „tett”-et, amely a darab egyik kulcsszava) ennyire a nyelv számtalan irányba tartó jelentéseinek függvényévé, mint ebben a tragédiában. Minden dráma egyik alapkérdése „akció” és „dikció” viszonya; nekem úgy tűnik, Shakespeare színdarabjai között itt van leginkább az akció a dikció szorításában (szemben pl. a Hamlettel, ahol a beszéd épp szétzilálja a tettet, és annak helyére lép). Macbeth tetteit és az azokat megelőző, majd követő monológokban testet öltő, gyötrődő töprengéseit már a puszta megjelenésükben sokértelmű „vészlények”, „boszorkányok” köszöntésekbe, megnevezésekbe burkolt jóslatai lendítik útjukra („Éljen Macbeth, a későbbi király!” – 1.3.). Skócia legkiválóbb hadvezére, majd királya, aki árulás és gyilkosság árán szerzi meg a koronát, lépten-nyomon „tartalomelemzési” feladatokat kap: „helyesen kellene olvasnia”, hogy megértse helyzetét, kilátásait, esélyeit, életének értelmét. De mint Shakespeare-nél annyiszor, a szereplők nemcsak leírják („elmondják”), hogy a nyelv sokértelmű, hogy lépten-nyomon „elcsúszik valami”, hanem gyakran ilyen sokértelmű nyelven is beszélnek: a különböző jelentések halmozódását a felhangzó szöveg nemcsak megállapítja, hanem „el is játssza” – megjeleníti és előadja. Macbeth monológjainak mondatai sokszor semmivel sem kevésbé töredékesek, homályosak, könnyebben értelmezhetők, mint a boszorkányok szavai. A 4. felvonás 1. jelenetének „lidérceit”, azaz az üst körül keringő, a jelentéseket jelenésekkel továbbértelmező boszorkányokat Macbeth azzal vádolja, hogy „úgy hazudtak, hogy igazat mondtak” („the fiend …lies like truth”, szó szerint: ’a gonosz lélek/démon úgy hazudik, mint az igazság’). Macbethnek a jelentés birtokolhatóságába vetett hite rendül meg; arról derült ki, hogy más értelmű, amiről azt hitte, átlátható és világos. Nem ő mozgatja a jelentéseket, hanem a jelentések őt: a jelentés jelenéssé válik, s ez nemcsak „olvasási módszerén”, hanem beszédmódjában is megmutatkozik.

Az olvasó, a néző – hát még a fordító! – tehát joggal bizonytalanodik el: „értjük, és jól értjük-e, mi történik a Macbethben?” Emma Smith egyenesen azt írja Macbeth „Ha meglenne a tett, amikor megvan, / Jó lenne, hogyha gyorsan lenne meg” kezdetű monológjáról (1.7.), hogy „lefordíthatatlan”, akár mai angol nyelvre, akár egy másik, nem angol kódra. A zavar, a kapkodó mondatok, a gondolatugrások nem gondatlan fogalmazásból erednek, „hanem belülről”; a szavak olyan sebességgel tolulnak Macbeth ajkára, hogy „senki, még Macbeth maga sem érti teljesen, mit mond”.[1]

Shakespeare hősei rendszerint valóban nem valami kész, „leszűrt”, alaposan átgondolt és megszerkesztett tartalmat közölnek velünk. Épp azért beszélnek, hogy maguk is megértsék, mi történik velük: a jelentés a szemünk láttára „jön létre”, fülünk hallatára „teremtődik”. Igaz tehát, hogy ez a darab hamar zavarba hozza a fordítót: „elszántságom” gyakran fordult macbethi „gyanakvásba”, amíg a szöveggel foglalkoztam. A megtisztelő, szokatlan – és torokszorító – felkérés, hogy fordítsam le a Macbethet[2] (ez első Shakespeare-fordításom) mégis a legjobbkor érkezett, mert még soha nem olvastam ilyen alaposan a darabot. Pedig az elmúlt harminc évben sokszor tanítottam az Eötvös Loránd Tudományegyetemen, sőt, egyszer Santa Cruzban is, és többször írtam már róla magyarul,[3] most pedig éppen egy angol nyelvű könyvön dolgozom, amelynek szintén a Macbeth áll a középpontjában.[4] A fordítás mindig értelmezés, egyfajta parafrázis („mondd el a saját szavaiddal”), de másféle, mint a színdarabról szóló esszé vagy tanulmány. Fordítás közben egy roppant tömény, sokszor töredék-elemekből épülő, utalásokkal telített, átható költői-drámai nyelv minden egyes szavát újra meg újra latra kellett tennem, és az angol, illetve a magyar nyelv jelentésköreinek metszéspontjából, a ritmus (az ötödfeles jambus), és időnként a rímek kötöttségében kellett megtalálnom a legmegfelelőbbnek érzett kifejezéseket. Arra is igyekeztem vigyázni, hogy a színészek majd szívesen mondják a színpadon. A shakespeare-i szövegekben híresen keresztül-kasul utalnak egymásra a szóképek (metaforák, metonímiák stb.), ügyelnem kellett tehát, hogy egy-egy mondat, egy-egy „mikrokozmosz” fordítása közben minél nagyobb szövegegységeket, elvben az „egész darabot”, a „makrokozmoszt” is szem előtt tartsam, hogy a szókép-motívumok ívei minél jobban kirajzolódjanak. Nem tudjuk, pontosan meddig „terjed” egy (irodalmi) szöveg. A jelentések olyan sok irányba futnak, annyi jelentésháló sejlik fel az olvasó, illetve a néző előtt, gyakran csak „utólag tudatosulva”, hogy a művet voltaképpen csupán a fedő- és hátlapja, illetőleg – színdarab esetében – a színpadi játék előtti és utáni csend „tartja össze”, s a szöveg az olvasóban-nézőben visszhangzik és épül tovább. A kiváló angol nyelvű kritikai szövegkiadások[5] még további, közvetlen és „szövegkörnyezeti”, kontextuális értelmeket bocsátanak rendelkezésünkre: bőségesen közölnek szómagyarázatokat (sok esetben eltérőeket), és vaskos tanulmányokban jelölik ki a darab helyét Shakespeare életművében, megrajzolják a „történeti háttereket”, politikai kontextust, sőt értelmezéseket, esetleg értelmezés-történetet vázolnak fel, illetve a darab színpadi pályafutását tekintik át, nagyhatású előadásokat elemeznek. Ez a könyv nem a Macbeth kritikai kiadása, de a Bevezető – ha vázlatosan is – szeretne egy lehetséges „Bejárat”-ot kínálni a darab világába.

A Macbeth Shakespeare életművében

William Shakespeare (1564–1616) az 1580-as évek végén bukkan fel Londonban. Első korszakában főleg királydrámákat (pl. III. Richárd) és könnyű vígjátékokat (pl. A makrancos hölgy) ír: hogy ekkor melyik társulat tagja, nem tudjuk pontosan, a legvalószínűbb a Lord Strange’s Men, azaz Shakespeare egy Strange nevű arisztokrata színész-szolgái közé tartozik. Az így kialakuló társulat tagjai, akik köpenyükön uruk nemesi címerét viselhették, elsősorban pártfogójuk háza népének, vendégeinek szórakoztatásáról gondoskodtak, ha pedig tehették, londoni és vidéki kocsmák udvarán, csapszékekben vagy az egyre szaporodó, fából épült, kör vagy nyolcszögű „közszínházak” egyikében játszottak délután 2 és 4 óra között. Ilyenkor „gyakoroltak”, hogy a nemes urak és hölgyek jól pergő, magas színvonalú előadást tekinthessenek meg, és persze a közszínházi közönség belépti díja[6] volt legfőbb jövedelemforrásuk is. Shakespeare és társulata nagy valószínűséggel az 1576-ban elsők között épült The Theatre-ben (’A Színház’) játszott. A fordulópont 1594 nyarán következett be: ekkor a pestisjárvány miatt több mint egy évre bezárt színházak megint megnyithattak, a szétszéledt társulatok újraalakultak.

Shakespeare-t a Lord Chamberlain’s Men, azaz a Lordkamarás Szolgái („Emberei”) között találjuk; a társulatot James Burbage, a The Theatre egyik építője vezeti – James Burbage eredetileg ácsmester volt, majd a színház és a társulat „menedzsere”. Fia, Richard (vagy „Dick”) Burbage a társulat kiváló, tragikus főszerepekre „szakosodott” színésze; már III. Richárdként hatalmas alakítást nyújtott, és később ő játssza Hamlet, Othello, Lear, Macbeth szerepét, s ő visz zajos sikerre más tragikus főszerepeket is. Shakespeare 1594 és 95 táján már olyan érett darabokat ír, mint a II. Richárd, a Romeo és Júlia, a Szentivánéji álom vagy A velencei kalmár. Közben szépen vagyonosodik: 1597-ben megvásárolja szülővárosában, Stratford-upon-Avonben az ún. New Place (’Új Hely’) nevű kőházat, Stratford második legnagyobb házát 120 fontért, ami akkor hatalmas összeg volt: 25 fontért már takaros lakhelyet lehetett kapni Stratfordban. 1599-ben, London Southwark nevű „színháznegyedében”, a Temze déli partján felépül – a The Theatre faanyagából – a társulat legendává váló „közszínháza”, a kétezer (sokak szerint háromezer) nézőt is befogadni képes Globe („Földgömb”), amelynek Shakespeare – tizenegy társával – részvénytulajdonosa is. Emellett természetesen rendszeresen ír darabokat a társulatnak, de más társulatnak soha; talán ő a kora újkori színházi világ leghűségesebb szerzője. Kisebb szerepeket is játszik (állítólag színésznek nem volt kiemelkedő), és ha a színházhoz új darab érkezik, azt ő bírálja, dramatizálja, alakítja színpadra.

Az 1600 körül írott Hamlet újabb fordulópont. II. Richárd a börtönben már saját, belső világot épít, hogy itt lépjen fel több szerepben, és töprengjen el, „mi az, hogy király”; A velencei kalmárban egy eredetileg komikus figurát, Shylockot látjuk, aki annál nagyobbra nő, minél inkább megalázzák; ez már a későbbi, tragikus szerkezet egyik alapeleme: a tragikus hős gyakran úgy emelkedik, hogy zuhan, és zuhanása is lehet emelkedés. A feltehetőleg közvetlenül a Hamlet előtt írt Julius Ceasarban, ebben a krónikás, tragikus darabban feltűnik Brutus, a vívódó hős, aki sorsdöntő határozata után: Ceasart meg kell ölni, kerül szembe önmagával. Sőt, a Romeo és Júlia értelmiségi-költő-szkeptikus-filozofikus alakja, Mercutio is tartalmaz már Hamletre jellemző vonásokat. A Hamlet azonban méltán lett minden idők leghíresebb darabja. A dán Herceg nemcsak minden más főszereplővel: Claudius-szal, Gertruddal, Opheliával, Poloniusszal, Laertesszel áll konfliktusban, hanem legfőképpen önmagával. A hatalom, a szerelem, a tudás, a bizonyosság, a kétely, a bosszú, a gyermek kötelessége a szülővel szemben éppúgy éles drámai helyzeteket teremt, mint a túlvilág és a földi élet vagy a lét és a nem-lét viszonyának kérdése, és tisztán mutatkozik – Géher István szavaival – a shakespeare-i tragédia egyik alapvető vonása: „az egyéniségből kifejlesztett totalitás, az abszolút érvényű emberi létforma, amiből nem hiányozhat semmi, még önnön hiánya sem, […] csak hiányával (nemlétével, elmúlásával) együtt lehet teljes és hiánytalan”[7]. 1601 táján Shakespeare ír még egy utolsó, a klasszikus „zöld” vígjátékokhoz hasonló, de már több helyen erősen elhangolt komédiát, a Vízkeresztet, majd – kb. 1602 és 1604 között – az ún. „keserű vígjátékok” vagy „problémaszínművek” (Troilus és Cressida, Minden jó, ha a vége jó, Szeget szeggel) időszaka következik. Ezekben a „happy ending” látványosan erőltetett, a komédiákban „kötelező”, darab végi házasságok vonakodva, rossz szájízzel köttetnek meg, és a világ alapvetően korrupt, hazug és undorító.

Közben mérföldkőhöz érkezünk az angol történelemben: 1603. március 25-én meghal I. Erzsébet királynő, és trónjára – egy régi megállapodás értelmében – a Stuart házból származó VI. Jakab skót király kerül, I. Jakab néven. Az új király szinte első rendelkezése, hogy a társulatot, amelyhez Shakespeare is tartozik, „The King’s Men”-ként saját társulatává, azaz a „Király Embereivé” tegye, busás honoráriumokban részesítve őket. 1604 végére tehető az Othello. A második ún. „nagytragédia”[8] értelmezésemben elsősorban a szerelem és a házasság tragédiája, amelyben a Mór, a mindig mindenkitől különböző nemes „idegen” képtelen elfogadni, hogy még a lehető legszorosabb emberi kapcsolat is „tökéletlen”: még két test és lélek egyesülése is tartalmaz valamit, ami az embert a másik embertől elválasztja. Az Othellót szorosan követi a Lear király (kb. 1605), a „szülők tragédiája”. Lear inkább elhiteti magával a „kisebbik rosszat”: hogy legkisebbik leánya nem szereti, és enged idősebb lányai hízelgésének, semhogy szembenézzen az igazán „tragikus rosszal”: azzal, hogy gyermekeit képtelen egyformán szeretni; sőt az is kiderül, hogy akit szeretni vélt, rosszul szerette: magának akarta kisajátítani. A Lear király után rögtön a Macbeth (kb. 1606) következik; főszereplője kiváló katona, de a darab elején nem király: a konfliktusok egyik forrása éppen Macbeth sohasem egyértelmű viszonyulása saját és nagyon szeretett felesége hatalmi ambícióihoz, amelyet egy ambivalens jóslatokban kibomló jövő képe alakít; ezzel a főhős mindenáron felveszi a harcot. Acélosan kegyetlen, klausztrofóbikusan zárt a Macbeth világa; a jelenetek nagy része belső térben, éjjel játszódik, csupán fáklyák és gyertyák fényénél; a penge csontig hatol, a homályos sarkokban árulás és romlás húzódik meg; az egyik, görög drámába illő, „kórusszerű” szereplő, Ross szavaival olyan „iszonyú kor” veszi körül a karaktereket, amelyben mind „árulóvá válunk, / De nem tudjuk magunkról; suttogunk / Félelmekről, de nem értjük, mitől / Félünk, mert az névtelen; csak sodródunk / A vad, nyílt óceánon, és nincs utunk / Semerre” (4.2.).[9]

A Macbeth a korabeli londoni színpadon

A Mackbeth-et [sic!] néztem meg a Globe-ban, 1610, április 20-án, szombaton. Először is arra figyelhettünk, hogyan lovagol Mackbeth és Bancko [sic!], Skócia 2 nemes ura át az erdőn, és ott állt előttük három asszony-tündér vagy Nimfa, és köszöntötték Mackbethet, 3-szor ismételve, üdv neked Mackbeth, Codon királya [sic!], mert király leszel, de nem fogsz királyokat nemzeni stb. És akkor Bancko azt mondta, Mi? Mindent Mackbethnek és semmit nekem? Igen, mondták a nimfák, üdv neked, Bancko, te királyokat nemzel, de nem leszel király. És így váltak el, és a skótok királya, Dunkin [sic!] skót királyi udvarába mentek, és ez Hitvalló Edvárd napjaiban volt. És Dunkin mindkettőjüket kedvesen fogadta, és Mackbethet Northumberland Hercegének [sic!] tette meg, és hazaküldte a saját [Macbeth] kastélyéba, és felkérte Mackbethet, hogy gondoskodjon róla, mert vele akar vacsorázni a következő nap este, és így is tett. És Mackebeth [sic!] elhatározta, hogy megöli Dunkint, és a felesége rábeszélésére meg is ölte a királyt a saját [Macbeth] kastélyában, aki pedig vendége volt. És amikor Mack Beth [sic!] megölte a királyt, a vér a kezéről nem jött le, bármennyire is mosta, és a felesége kezeiről sem, aki a véres tőröket azért fogta meg, hogy elrejtse azokat. És emiatt mindketten nagyon csodálkoztak és megrendültek. Amint nyilvánosságra került a gyilkosság, Dunkin két fia elmenekült, az egyik Angliába, a másik Wales-be [sic!], hogy mentsék magukat, de mivel menekültek, őket gyanúsították az apjuk meggyilkolásával, ami egyáltalán nem így volt. És akkor Mackbethet királlyá koronázták, és akkor ő, félve Bankótól, a régi társától, hogy ő majd királyokat nemz, bár nem lesz maga király, kitervelte Banko halálát, és elintézte, hogy megöljék, amikor kilovagolt. És a következő este, vacsorakor, mert [Macbeth] összehívta a nemeseket, hogy lakomázzanak, és erre Bancónak is el kellett volna jönnie, elkezdett beszélni a Nemes Bancóról, és elkezdte mondani, mennyire szeretné, ha ott lenne. És amíg ez történt, és [Macbeth] felállt, hogy igyon az egészségére, megjött Banco szelleme, és leült mögötte a székre. És amikor megfordult, hogy újra leüljön, látta Banco szellemét, és ez úgy megrendítette, hogy szenvedélyes félelem és düh fogta el. Sokszor elszólta magát a gyilkosságot illetően, és amikor [a többiek] megtudták, hogy Bancót meggyilkolták, Macbetet gyanúsították.

És akkor MackDove [Macduff] elmenekült Angliába, a király fiához, és hadsereget gyűjtöttek, és Skóciába mentek, és Dunston Anysé-ben [Dunsinane-ben] legyőzték Mackbetet. Miközben Macdovee [sic!] Angliában volt, Mackbet levágta Mackdove feleségét és gyermekeit, és később a csatában Mackdove levágta Mackbetet.

Figyelemreméltó volt még Mackbet királynő, [Macbeth] felesége hogyan kelt fel álmában éjszaka, és járkált és beszélt, és mindent bevallott, és egy orvos lejegyezte szavait.[10]

A fenti sorokat Simon Forman – asztrológus, „csodadoktor”, alkimista – jegyezte naplójába; ez egyike azoknak a ritka leírásoknak, amelyek Shakespeare korából színielőadásokról véletlenül fennmaradtak. Forman „egyszerű nézőként” figyelte a darabot, fogalma sem lehetett arról a mohó kíváncsiságról, amellyel az utókor rendszeresen vezetett naplóját ma is tanulmányozza. A szemtanú hitelességét nem lehet elvitatni, ugyanakkor összehasonlítás híján nehéz megállapítani, Forman mennyire volt „figyelmes közönség”, és magánfeljegyzéseit mennyire színezi át a képzelete, vagy más egyéb forrás.[11] Apróság, hogy úgy értette, „Dunkin” kisebbik fia (Donalbain) Wales-be szökik, holott a ránk maradt shakespeare-i változatban Írországba (2.3.). Több gyanakvásra ad okot, hogy Forman azt állítja, Macbeth és Banquo „lóháton” érkezett a színpadra – erre a Globe-ban nemigen volt lehetőség. Hasonlóan különös, hogy a boszorkányokat „tündérként”, illetve „nimfaként” azonosítja; a lóháton érkező két parancsnok és a három nimfa képe ugyanakkor megtalálható az általában „Holinshed Krónikájának” nevezett hatalmas könyv első kiadásának második kötetében,[12] a Macbeth legfontosabb forrásában, és a Krónika szövege is azt mondja: „tündérek vagy nimfák, nem boszorkányokhoz hasonló”[13] lények állták el Macbeth és Banquo útját.[14] És mit kezdjünk azzal, hogy Forman nimfái azt prófétálják Macbethnek, hogy „Codon királya lesz” (vélhetően: „Cawdor thánja”), és nem említi azt a shakespeare-i változatban döntő fontosságú elemet, hogy a harmadik jóslat szerint Macbeth „a leendő király” (1.3.), amelyet ő azután (és különösen Lady Macbeth) úgy értelmez: Duncan közvetlen utóda. Az sem elhanyagolható, hogy Shakespeare-nél Duncan az idősebbik fiát, Malcolmot Cumberland hercegévé, azaz a trónörökössé nevezi ki (1.4.). Lehet, hogy Forman a „Cumberland”-et, „Northumberland”-nek értette a színpadról, bár Duncan szavaira Macbeth közvetlenül reagál: „[félre]: Cumberland hercege: olyan lépés, /Amelyen bukhatok, vagy át kell lépnem, / Mert utamban áll” (1.4.). De akkor mennyire fontos, hogy – Forman szerint – „Dunkin” „Mackbethet” nevezi ki „Northumberland”-nek? Skóciában – s erről Holinshed Kórnikája is beszámol – a thánok uralma alatt a „királyt” – a „thánok thánját” – a nemesek választották (Scone-ban, a hagyományos skót koronázási helyen). Általában egy oldalági rokon, rendszerint egy rátermett unokaöcs követte nagybátyját a trónon; ez a levirátusi vagy szeniorátusi öröklési elv egyik formája volt.[15] Macbethnek azért „áll útjában” a döntés, hogy a nála jóval fiatalabb Malcolm lesz az utód, mert így minden reményét elveszíti, hogy őt válasszák királlyá, holott ez a fennálló szokásjog szerint lehetséges: Duncan rokona (l. „[Duncan] rokona vagyok, / És alattvalója, ez kétszeresen mond / Ellent a tettnek” [a gyilkosságnak], 1.7.); ezenkívül Macbeth az első lázadót, Macdonwaldot „Felhasította a köldökétől állig” (1.2.), a másik skót rebellisnek, Cawdor thánjának „lázadó kedvét megnyirbálta” (őt Duncan kivégezteti és címét Macbethnek adja), a norvég királynak, a felkelők szövetségesének, Swenónak pedig „tízezer tallért” kell fizetnie „jóvátételként”, jelentősen gyarapítva ezzel a királyi vagyont. Hát akkor Macbeth – persze Banquóval – Malcolmnak nyerte vissza a királyságot? Akkor „új Golgotát” (1.2.) (vélhetően új hegyet koponyákból) az idősebbik királyfinak emelt, akit – mint az 1. felvonás 1. jelentében halljuk – a súlyosan sebesült Kapitány szabadított ki a fogságból, és Duncan táborának biztonságából hallgathatja a megmentő „élménybeszámolóját” arról, hogyan „forrt az ütközet” (1.2.)? Amikor Duncan – minden előzetes egyeztetés nélkül – hirtelen a primogenitúra, azaz a legidősebb, lehetőleg fiúgyermek örökösödési jogait biztosító, Angliában már régen meghonosodott intézményt vezeti be, nyilvánvalóan dinasztia-alapító szándékkal, Macbeth – Shakespeare változatában – joggal érezheti, hogy nem azt kapja, amit megérdemel, és a gyilkosságra is jóval több indítéka van.

Forman beszámolója vagy azt mutatja, hogy a Macbethet sok változatban játszották, vagy hogy akkor sem volt könnyű megérteni a darabot. De talán legfőképpen azt, hogy Forman – szerencsétlenségünkre – nem tartozott az „ideális nézők” közé. Tovább nehezíti a dolgunkat, hogy 1610-ben a „csodadoktor” – aki azért külön megemlékezik az „Orvosról”, de például a Kapusról nem – már valószínűleg egy átalakított, átírt darabot látott, és csak találgathatunk, ez hogyan viszonyul az egyetlen fennmaradt változathoz. Át kell tehát tekintenünk a darab keletkezésének történetét.

A Macbeth szövege

A The Tragedie [Tragedy] of Macbeth, a „negyedik nagytragédia” szövege egyedül az 1623-as, ún. Első Folióból maradt ránk, Quarto[16] kiadásai, úgy tűnik, nem voltak, és kéziratban sajnos egyetlen Shakespeare-darab sem maradt fenn. Hogy Shakespeare színművei olyan tekintélyes kiadványba kerültek, mint a Folió, a drámaíró „klasszicizálódásának” egyik első jele. Az összeállítás a Király Emberei társulat két színészének, John Heminges-nek és Henry Condellnek az érdeme; Shakespeare 1616-os végrendeletében mindkettőjükről megemlékezik, tehát nemcsak kollégái, hanem barátai is voltak. Hogy a színészek miért éppen hét évvel Shakespeare halála után látták elérkezettnek az időt, hogy egyéves kemény munkával Isaac Jaggard nyomdájában – elsősorban a színház súgópéldányaiból – sajtó alá rendezzék Mr. William Shakespeare’s Comedies, Histories and Tragedies[17] címmel a későbbi „Shakespeare-kánon” alapját képező vaskos, ma „salátának” ható mappát, nem tudjuk.[18] Pembroke és Montgomery grófjainak szóló ajánlásukban azt írják, hogy semmilyen más vágy nem vezérelte őket, mint hogy „egy olyan nagyszerű barát és munkatárs (friend and fellow) emlékét, mint a mi Shakespeare-ünkét” ébren tartsák, a „közönséges olvasókat” pedig arra buzdítják, hogy olvassák Shakespeare-t, aztán „megint és megint olvassák” – és vegyék meg a roppant drága (valószínűleg 1 fontért árusított) kötetet. Heminges és Condell nélkül olyan darabokat nem ismernénk, mint A vihar, a Julius Ceasar, a Téli rege – és a Macbeth. Mivel a korabeli helyesírást roppant hézagos normák vezérelték, a szöveg mai szemmel rengeteg „helyesírási hibát” tartalmaz, s mert a levonatok javítása nem egységesen történt, minden fennmaradt példány egy kicsit más. A későbbi számtalan kiadás már a Második Folió (1632) idején javítani, „emendálni” igyekezett a szövegeket, de sokszor több kárt csinált, mint hasznot. Ezért a Macbethben is vannak nehezen kibogozható, szövegromlás-gyanús részek, ennélfogva a mai angol kritikai kiadások is – sokszor jelentősen – különböznek egymástól, és az a szöveg, amelyből például a fordítást készítettem, ilyen formában szinte biztos, hogy nem hangzott el Shakespeare korában. A Folióban szereplő Macbeth – szemben más drámák szövegeivel – tartalmaz felvonás- és színbeosztást, de helyszínekre vonatkozó „rendezői utasításokat” (pl. „mező”, „Dunsinane vára” stb.) nem; ezek későbbi szerkesztők spekulációi, ezért a fordításból kimaradtak; a helyszínek azonosítását rendezői feladatnak tekintem.[19]

Rögtön feltűnik a szöveg szokatlan rövidsége: kiadástól függően kb. 2350 sor, míg pl. a Hamlet ennek majdnem a duplája (kb. 4042 sor), tehát a dán királyfi (ha a darabot teljes terjedelmében játsszák) még bőven anyjának, Gertrudnak a hálószobájában van, amikor – „párhuzamos” előadás esetén – a Macbethben Malcolm a zárószavakat mondja, Júlia[20] pedig ekkor éppen Lőrinc barát altató-főzetét nyeli le.[21] A tragédiák esetében különösen ritka ez a tömörség, és természetesen sokféle magyarázat született: a legkézenfekvőbb, hogy bizonyos részek elvesztek.

A rövid Macbeth és a hiányzó részek. Hány gyermeke volt Lady Macbethnek? A Harmadik Gyilkos

Feltételezhető például, hogy az ún. bankett-jelenet (amikor Banquo Szelleme megjelenik) és Macbeth találkozása az Első gyilkossal, aki Banquo meggyilkolásáról számol be (3.4.) eredetileg két különálló színben kapott helyet. Lehetséges az is, hogy a darabot valaki meghúzta,[22] és a hiányzó részek ismeretében magyarázatot találnánk Lady Macbeth hírhedten rejtélyes szavaira gyermekéről. „Szoptattam már” – mondja a Lady férjének – „Tudom milyen egy kisbabát szeretni / De fogatlan szájából tépném ki / A mellbimbómat, és míg mosolyog rám, / Loccsantanám szét azt a kis fejét, / Ha úgy adtam volna szavam [arra, hogy megöljük Duncant], ahogy te” (1.7.), holott a Macbeth-házaspárnak hangsúlyosan nincsenek gyermekei. A darab második felében Macbeth gondolatai mindinkább éppen az utód hiánya körül forognak: „Nem lesz fiam, aki követne a trónon. / Ha így van, Banquo gyermekeiért / Mocskoltam be magam…” (3.1.); Fleance-t, Banquo fiát is meg akarja öletni (3.1.), majd meggyilkoltatja Macduff kisfiát (és feleségét) (4.2.), és saját kezével döfi le az ifjú Siwardot (5.7.): mintha módszeresen utódok irtására „szakosodna”: ha neki nincs, másnak se legyen.

Lady Macbeth elképesztő vallomása a csecsemőről valóban sok találgatásra adott okot. Hírhedt kérdéssé vált a Shakespeare-kutatók körében „hány gyermeke volt Lady Macbethnek?”[23]. A legkézenfekvőbb magyarázat, hogy a házaspárnak volt gyermeke, de meghalt. Holinshed Krónikájában a „Gruoch”-nak nevezett Lady özvegyként megy Macbethhez feleségül, és első házasságából vannak gyermekei; elképzelhető, hogy Shakespeare fel akarta használni ezt az adalékot, azután mégsem tette, ám véletlenül „a darabban felejtette”. De tegyük fel, hogy a Macbeth-házaspár annyira szeretne gyereket, hogy éppúgy „létrehoztak” egy képzeletbeli fiút, mint Martha és George teszi Edward Albee Nem félünk a farkastól (Who’s Afraid of Virginia Woolf?, 1963) című darabjában. Különösen hátborzongató, hogy Shakespeare tragédiájában olyanok tervelik ki és hajtják végre együtt egy védtelen, alvó öregember meggyilkolását, akik szenvedélyesen szerelmesek egymásba, kastélyuk ágyhoz, „ingó bölcsőhöz” hasonlatos (1.6.), igazi „családi fészek”, és mintha a gyilkosságot a másik kedvéért akarnák elkövetni: mindketten azt hiszik, igazán a másiknak ennyire fontos, hogy király, illetve királyné legyen. Lady Macbeth talán épp azért fohászkodik a „sorsnak szolgáló szellemek”-hez, a „láthatatlan gyilkoló segédek”-hez, hogy „férfivá változva” ellensúlyozni tudja a férjében „túltengő” „emberi jóság langy tejé”-t (1.5.), de épp Macbeth érdekében; nem romlását akarja, mint majd Hekaté, hanem a koronát szeretné látni mindkettőjük fején, diadalt, amelyet – úgy érzi – mindketten megérdemelnek. Annyi bizonyos, hogy a bűntény kitervelése idején Macbeth még nem adta fel a reményt, hogy gyerekük lesz, hiszen azt mondja a Ladynek: „Te csak fiút szülj / Rettenthetetlen, acélos anyagod / Csak hímeket formálhat” (1.7.). Még az is lehetséges, hogy a képzeletbeli gyermek már fizikailag is megfogant, és Lady Macbeth gyereket vár, s a gyermek jövőjét is szeretné „megalapozni”.

Hasonló rejtély a Gyilkosok kiléte, különösen a Harmadik Gyilkos hirtelen megjelenése a Banquo elleni merénylet előtt. Érvelhetünk úgy, hogy bizonyos elveszett vagy kihúzott részek megnyugtatóan tisztázták a gyilkosok „hátterét”, viszonyukat Macbethhez, illetve Banquóhoz. Ez a megközelítés azonban – mint Lady Macbeth gyermekének esetében is – Shakespeare színművét valamiféle 19. századi regényként vagy ibseni drámaként olvassa, amelyben a „hihetőség” nevében szerzői erénynek számít a szálak gondos „elvarrása”, és hibának, ha „hézagok maradnak”; a tetteket valószerű pszichikai magyarázatokkal kell „motiválni”, életszerű, realisztikus fordulatokon keresztül kell bemutatni egy hős vagy hősnő életét. Azt hiszem, jobban járunk, ha a Macbeth „hiátusait” nem elveszett részek képzeletbeli pótlásával igyekszünk kitölteni, hanem költői drámaként, „mágikusan reális” alkotásként olvassuk, ahol nem az számít, pontosan kik a Gyilkosok, hanem hogy miként viselkednek, és Macbeth igenis „egyszerre” lehet jelen a tiszteletére egybegyűltek lakomáján és (pl. álarcban) Harmadik Gyilkosként Banquo meggyilkolásánál. Így például különös jelentőséget nyerhet, hogy Fleance a Harmadik Gyilkos hibájából menekül el.

De felfigyelhetünk az amúgy teljesen hétköznapi, reális jelenetek más vonásaira is. Macbeth a 3. felvonás 1. színében tart „értekezletet” az Első és Második Gyilkossal; kiderül, hogy „tegnap beszélgettek utoljára”. A darabban nagyon fontos szerepet tölt be az idő: az első jelenet első szava a „mikor” (when), és úgy tűnik, az események ritmusát mindvégig a Vészlények diktálják; Macbeth az „ő idejüket” igyekszik kétségbeesetten utolérni, valahogy „elébük kerülni”. Épp, amikor ilyen szavakat, „relatív időkijelöléseket” hallunk, mint „tegnap” vagy „holnap” („LADY MACBETH: [Duncan] Mikor megy el [a kastélyunkból]? / MACBETH: Majd holnap, ez a terv. / LADY MACBETH: Kelő nap nem látja meg azt a holnapot” (1.5.); „MACBETH: Azt halljuk, vérszagú öcséink [Malcolm és Donalbain] / Bujkálnak Angliában és Írországban […] / De erről holnap, ez mindannyiunkat / Érintő államügy.” (3.1.); „MACBETH [az Első Gyilkosnak]: Most menj, /Holnap majd hallasz rólunk” (3.4.); „MACBETH [Lady Macbethnek]: Holnap korán megyek / A vészlényekhez” – 3.4.), döbbenünk rá, mennyire bizonytalan, a cselekmény hány nap, hét, hónap vagy év történetét sűríti össze (Holinshed Krónikája szerint a „történelmi” Macbeth tíz évig uralkodott), és így válhat a „holnap” és a „tegnap” a kilátástalan, értelmetlen, „a semmivel” kitöltött idő jelképévé Macbeth híres monológjában a darab végén: „A holnap és a holnap és a holnap: / Nap telik nap után, mind húzza a lábát / A jegyzett idő utolsó szaváig, / És minden tegnap a dohos halálba / Világított utat nekünk, bolondoknak” (5.5.). A Gyilkosok kötődése Macbethhez épp olyan bizonytalan, mint Macbethé az időhöz, s amikor a Harmadik Gyilkos előbukkan a „semmiből” azzal, hogy „Macbeth küldte”, a jelenet talán értelmezhető úgy is, hogy itt Macbeth megint „elébe akar vágni” az időnek; „lelkében”, „másik énjében” épp egy jelenlét hiányát akarja kitölteni, amitől – mint annyiszor – helyzetének jövőjének jobbra fordulását várja (Így lenni semmi; / De biztonságban lenni: az a kérdés. / A félelem Banquótól bennem ragadt; […] Más lénye nem nyomaszt, csak az övé” – 3.1.).

Hol adták elő a Macbethet? A Middleton-kérdés

Akár elvesztek részek, akár húzás eredménye a rövid darab, valóban sok érv szól amellett, hogy az általunk ismert szöveg nem Shakespeare „eredetije”, és Heminges és Condell számára nem állt rendelkezésre más változat, mint amelyet talán Thomas Middleton, a Király Emberei Társulat egyik új „házi szerzője” dolgozott át.[24] De ez az „adaptáció” feltehetőleg nem a Globe, hanem a Társulat „kamaraszínháza”, az ún. „Fekete barátok” (szerzetesek) hajdani kolostorának ebédlőjébe berendezett Blackfriars Színház számára készült, valószínűleg 1609-ben vagy 1610-ben.[25] A Blackfriars a Globe-nál jóval kisebb színház volt.[26] Befogadóképessége hétszáz fő körül lehetett, s mivel a Globe-bal ellentétben tetővel rendelkezett és fűthető volt, elsősorban télen használta a Társulat, illetve este is lehetett itt előadást tartani, fáklyák és gyertyák fénye mellett.[27] A nagy „arénaszínházak” (közszínházak) kereskedőinél, iparosainál, matrózainál, a zöldujjas ruhát viselő prostituáltaknál, tehát az igen „vegyes” közönségénél a Blackfriars elitebb, „válogatottabb” nézőkre számított; a belépti díj is magasabb volt, viszont az igényesebb ízlés kielégítésére fejlettebb színpadtechnikát és díszletezést alakítottak ki. Ez például lehetővé tette, hogy a színpad feletti térből (ma „zsinórpadlásnak” mondanánk) csörlők és csigák segítségével „isteneket” és „istennőket” engedjenek le, akik mintegy „az égből” érkeznek. Akik Middleton társszerzősége mellett érvelnek, feltételezik, hogy az akkor már egyre ismertebb, de még a „Mester” árnyékában tevékenykedő drámaíró a fejlettebb színpadtechnikára építve teljes alakjában „küldte az égből” a színpadra Hekatét, a „Hold, a varázslás és az éjszaka istennőjét”, a „főboszorkányt”, „a Sátán szeretőjét”, akit Shakespeare Macbethje csupán megemlít („Boszorkány áldoz sápadt Hekaténak – a „Tőr”-monológban: 2.1. –; „mielőtt csúf / Ganajbogár indul álmosan dongva / A sötét Hekatéhoz az éjszaka / Tátongó üregét zengetve” – 3.2.).

Elsősorban tehát a „Hekaté-jelenetekről” (3.5; 4.1) gyanítható, hogy Middleton betoldásai.[28] Legfőbb „bizonyítéknak” két dal számít: az egyik a 3. felvonás 5. jelenetében szerepel: „Kintről zeneszó, és egy dal: „Gyere, gyere, Hekaté…” (Come away, come away, Hecate)”, a másik a 4. felvonás 1. jelenetében hangzik fel, Hekaté távozásakor: Zene és dal: „Sötét szellemek/lelkek” („Black spirits”). Mindkettő megtalálható Middleton A boszorkány (The Witch) című – meglehetősen gyenge – tragikomédiájában, amelyben Hekaté kulcsfigura. A boszorkány legvalószínűbb keletkezési ideje 1616 közepe.[29] Lehetséges, hogy Middleton a dalokat a Macbethből emelte át, de ez a tény még nem bizonyítja, hogy ő „írt bele” a Macbethbe 1609 táján. Az is lehetséges, hogy Shakespeare és Middleton a dalokat – egymástól függetlenül – ugyanabból a – mára elveszett – dalgyűjteményből vette.[30] Ugyanakkor tagadhatatlan a stílusbeli különbség a Hekaté-jelenetek és a darab többi része között: a „főboszorkány” megszólalásaiban nyoma sincs a tömény, meghökkentő, csak üggyel-bajjal értelmezhető metaforáknak, rejtélyes mondatoknak, és ennyi rímelő sort Shakespeare csak komédiákban szokott alkalmazni. Fogas kérdés tehát, hogy egy átdolgozás nélküli változatban (ha volt), szerepelt-e egyáltalán Hekaté. Afelől nem lehet kétségünk, hogy a borzongató, zenés-éneklős-táncos hangulat „feldobta” a roppant komor darabot a Blackfriars „vájtfülű” közönsége számára. De azt sem szabad elfelejteni, hogy Hekaté szövegei komoly tartalmi befolyással vannak Macbeth tragédiájának értelmezését illetően: jelenléte eldönti, hogy a vészlények a sátáni gonoszság megtestesülései, ráadásul „főnökük” – szidalmak kíséretében – felszólítja őket, hogy „manipulálják” Macbethet, a „sorsát tudni vágyó embert”: „Tudd a káprázat erejét, / És megzavarjuk a fejét” (3.5.); ez jelentősen csökkenti Macbeth felelősségét, hiszen így már-már puszta „áldozata” a boszorkányoknak. Holott a vészlények kiléte másképp is értelmezhető.

A vészlények

Mint láttuk, Holinshed Krónikájában „boszorkány” helyett „tündérek” vagy „nimfák” jelennek meg egyszer csak Macbeth és Banquo előtt, és Forman is így emlékezik meg róluk. Figyelemreméltó, hogy a szereplők megszólalásait jelző nevek között (ott, ahol szerző megjelöli, ki beszél), végig Első, Második, illetve Harmadik Boszorkány szerepel a Fólióban[31], ugyanakkor a darab szövegében csak egyetlen egyszer hívja valaki „boszorkány”-nak az „Első Vészlényt”, s ez is voltaképpen idézet, a Hajósné szavainak (feltehetőleg parodisztikus) ismétlése: „ELSŐ BOSZORKÁNY: Egy hajós asszonyának térdén gesztenye, / Tömte, tömte, tömte magát, én mondom: /„Adjon má’ ”. / „Tágulj, boszorkány” – így a nagyfarú nyanya” (1.3.). Másutt a boszorkányokat a darabban – angolul – „Weïrd [sic!] Sister”-ként emlegeti mindenki,[32] ezt fordítottam „Vészlény”-nek, mert Szabó Lőrinc[33] „Vészbanyá”-járól úgy érzetem, a „banya” túl hamar egyértelműsít, hiszen a magyar nyelvben a szó erősen összeforrt a „boszorkány” jelentésével. A weïrd az angolban akkor ’végzetes’-t jelentett,[34] és Macbeth meg Banquo „jósait” valóban sokan azonosítják az óskandináv mitológiából ismert Nornákkal, az emberek jelenét, múltját és jövőjét ismerő sors-istennőkkel, a görög Moirák, illetve a római Párkák megfelelőivel; ez esetben a vészlények túlvilági hatalommal rendelkeznek, és valóban a fátumot, az „(eleve) elrendelést” az enyészetet képviselik.

A „weïrd” szó a Macbethben hatszor fordul elő, de csak háromszor weïrd alakban; a másik három alkalommal ilyen formában: wayward, ill. weyward.[35] Ez a két utóbbi alak lehet a weïrd írásváltozata, de a wayward ma is él az angol nyelvben, és ’bogaras’-t, ’csökönyös’-t, ’kiszámíthatatlan’-t, ’hóbortos’-t jelent. Ha a lényeket „wayward sister”-eknek, ’hóbortos nénék’-nek tekintjük, akkor leginkább „földöntúli” hatalmuk oszlik köddé: lehetnek egyszerű, bolondos, csavargó vénasszonyok. Ekkor Macbeth és Banquo felelőssége is jelentősen megnő; ha csak „számukra léteznek” boszorkányokként, a két bajtárs nem háríthat semmit a „végzetre”.

Tehát már a darabbeli puszta szóalakváltozatok is több jelentést engednek meg: a különös lények széles értelmezési skálán foglalnak helyet, amelynek egyik vége a „mitológiai istennő”, a másik a „bolondos, kóborló vénasszony”. A „boszorkány” valahol középen helyezkedik el, és a korabeli Angliában és Skóciában az, hogy „boszorkányok pedig vannak”, még sok tanult ember számára is olyan természetes volt, mint hogy léteznek nők és férfiak.[36] A félelem a varázslattól, az átkoktól vidéken jobban terjedt, mint a városban. Koldusszegény idős ember (férfiak is lehettek boszorkányok), hajléktalan öregasszony akkor is bőven akadt, és ha egy kéregetőt üres kézzel űztek tovább, elég volt, ha távozóban valamit mormogott az orra alatt, máris könnyen a helyi hatóság előtt találta magát „rontásért”. Ha még egy csirke vagy tehén is megdöglött, egy-kettőre rásütötték, hogy „boszorkány”. A boszorkányokkal kapcsolatos hiedelmek szinte teljes arzenálja úgy vonul fel a Macbethben, mint egy népmesében: el tudnak tűnni és repülnek a levegőben, üstben varázslevet főznek, macskává, varanggyá, patkánnyá tudnak változni, álmatlanságot okoznak, és így tovább. A mágia minden formája egyszerre volt politikai, közösségi és vallási kérdés Shakespeare korában, és az 1590-es évektől különösen is megszaporodtak a boszorkányperek.

A skóciai perek egyik főbírája a műveltségére igen büszke Jakab király volt, aki nagy boszorkány-szakértőnek tekintette magát, és 1597-ben (még Skóciai VI. Jakabként) Daemonologie (’Démon-tan’) címmel könyvet jelentetett meg, amelyben leírja, hogyan lehet felismerni a boszorkányokat, hogyan lehet ellenük védekezni stb. Sok tudós gondolja úgy, hogy a boszorkányoknak olyan fontos szerepet szánó Macbethet Shakespeare kifejezetten azért írta, hogy királyának és a Társulat patrónusának kedvében járjon, és kétségtelen, hogy a darab több szálon is összefüggésbe hozható Jakabbal.

Ennek egyike, hogy amikor Jakab 1590-ben Dániába hajózott, hogy feleségül vegye IV. Keresztély dán király húgát, Annát, hazafelé a hajó szörnyű viharba került, kis híján felborult, és Jakabnak „szent” meggyőződése volt, hogy az ítéletidőt boszorkányok kavarták az ő személyes elpusztítására, bosszúként elítélt és megégetett társaikért[37]. Amikor az Első Boszorkány arról számol be, hogyan készül megbüntetni a Hajóst, akinek a felesége nem adott neki gesztenyét (1.3.), talán Jakab hányattatásai visszhangzanak a sorokban.

De Jakab más szálon is köthető a Macbeth-hez.

Guy Fawkes és Henry Garnet

A darabot sokan hozzák összefüggésbe az 1605. november 5-re tervezett ún. „puskaporos merénylettel” (Gunpowder Plot). Guy Fawkes (november 5-e máig „Guy Fawkes napja” Angliában) és társai – így hírlett Londonban – fel akarták robbantani a Parlamentet, az 1222 óta létező, elsősorban az adózás mértékét megtárgyaló közgyűlést, amit a király tiszte volt megnyitni. Állítólag a nyomozás során rengeteg hordó puskaport találtak az akkori „parlament” épületének pincéjében. A merényletet a korabeli kommünikék és vasárnapi prédikációk szerint Jakab király „isteni sugallatra” sejtette meg a titkosszolgálat által elfogott levél szövegének „megfejtése” közben, és a jezsuiták összeesküvésének minősítette, ami jó alkalom volt, hogy sok vélt vagy valós ellenségét letartóztassa, kínvallatásnak vesse alá, és kivégeztesse. Egyes jezsuiták a „többértelműség mestere” (equivocator) hírében állottak: úgy tettek esküt, illetve úgy vallottak, hogy ugyan hűséget tettettek a király iránt, de valójában folyamatosan hazudtak, mert „magukban” hozzátették a kimondott mondathoz például ezt: „ez az, aminek pont az ellenkezője igaz”. Pl. „Kik voltak a társaid?”– „Nem voltak társaim” (magában): „ami hazugság, de neked nem kell elmondanom az igazat”. Erre azért volt szükség, hogy Isten előtt (aki mindent hall és lát) ne kövessék el a hazugság bűnét, amely fenyegette volna a lelki üdvösségüket.[38]

Az equivocator szót először a Kapus használja a Macbethben, amit itt „csúsztatások mesterének” fordítottam: „Á, itt van egy mindent kimagyarázó […] a csúsztatások mestere, aki esküdni is úgy tud, hogy az igazság mérlegén mindkét serpenyőt mozgásba hozza egymás ellen” (2.3.). Zavarba ejtő jelenet; nem kisebb költő és filozófus, mint Samuel Taylor Coleridge tartotta súlyos dramaturgiai hibának; azt gyanította, valami magamutogató „clown”, ripacskodó komikus színész rögtönzése lehetett, ami véletlenül benne maradt a darabban: nem hitte, hogy Shakespeare ilyen „hibát” elkövetett volna.[39] A kora 19. század egy másik kitűnő esszéistája, az „ópiumevésről” híres Thomas De Quincey viszont épp telitalálatnak tartja. Szerinte Shakespeare egész életművében nem találunk annyira iszonyú, annyi rettegéssel teli jelenetet, mint a Duncan-gyilkosságé. Macbeth és felesége tétován, véres kézzel téblábolnak, amikor egyszerre megdördül a kapu: valaki kopog. A házaspár a hálószobába menekül, és megjelenik egy tántorgó Kapus, aki részeg-másnapos mámorában azt hiszi, a Pokol kapuját őrzi. De Quincey szerint ezért folytatható a darab: a „komikus feloldás” teszi mégis elviselhetővé, hiszen olyan ez, mint amikor egy súlyos utcai szerencsétlenség után a halottakat és a sebesülteket elviszik, a bámész tömeg szétoszlik, és lassan megindul a forgalom: az élet „megy tovább”, fokozatosan visszanyerjük a hétköznapokhoz nélkülözhetetlen józanságot.[40]

Persze ehhez éppen az kell, hogy a Kapus ne legyen józan. Először egy „módos gazdát” (Shakespeare-nél: farmer) enged be képzeletében a kapun, de a közönségből vélhetően sokan tudták, hogy a Farmer a „puskaporos” összeesküvés egyik vezérének, Henry Garnet jezsuita atyának volt a „bandabeli” fedőneve, aki egész könyvet szentelt az „ekvivokációnak”[41]. Nem „felakasztotta magát”, ahogy a Kapus mondja, hanem 1606 május 3-án, egy hosszú per után felakasztották (sőt, fel is négyelték). A Kapus szavai azt sejtetik, Garnet pokolra jutott, vélhetően széles derültséget okozva a közönség soraiban.[42] Garnet kivégzésének dátuma is amellett szól, hogy a Macbethet Shakespeare 1606-ban írta. Az equivocation még többször visszatér a darabban; leghangsúlyosabban, amikor Macbeth rádöbben, a Vészlények félrevezették: „I … begin / To doubt th’equivocation of the fiend / That lies like truth”: „Az elszántságom gyanakvásba fordul / Elcsúszott valami: a látomás / Lidérce úgy volt kétértelmű, hogy igazat / Mondott: ezzel hazudott”.

A Macbeth mint „alkalmi darab” és mint tragédia

1606. július 17-én Keresztély király visszaadta a látogatást sógorának, és augusztus 11-ig vendégeskedett Angliában. Sokan érvelnek amellett, hogy a Macbeth kifejezetten erre az alkalomra készült; Jakab rendelte, hogy „színész szolgáinak” segítségével vezesse be dán vendégeit családjának történetébe, a király ugyanis Banquo leszármazottjának tartotta magát.[43] Csakhogy Banquo Holinshed Krónikájában nemcsak Macbeth harcostársa és barátja, hanem a Duncan elleni merényletben tettestársa is. Shakespeare tehát átírta – és nem csupán itt – a skót történelmet, és a „Harmadik jelenésbe” nyolcadik uralkodóként magát Jakabot is beteszi a királyok sorába: [Belép] mint jelenés nyolc király, az utolsó kristálygömböt tart, amelyben látszik a jövő. [Mögöttük Banquo szelleme.] (4.1.). A nyolcadik uralkodóról Macbeth ezt mondja: „De jön a nyolcadik, és kristálygömböt / Tart: benne még többet látok: hármas / Jogar, kettős országalma, borzalom! / De igaz a látvány, mert vérrögökkel / Fürtjein Banquo rám mosolyog és / Azt mutatja: ott vannak sarjai” (4.1.). A „hármas jogar” feltehetően Angliát, Skóciát és Wales-t jelképezi, mert Jakab azzal hízelgett magának, hogy megteremette az első „egyesült királyságot”, a kettős országalma pedig valószínűleg Jakab skót-angol királyságát szimbolizálja (hiszen Wales uralkodója akkor már hosszú ideje a mindenkori trónörökös, a Walesi Herceg volt). Sok Shakespeare-kutató még a „mártír” Banquót játszó színészt is látja „lelki szemei előtt”, ahogy az „ott vannak sarjai” mondatnál a színpadról Jakabra mutat. Az is elképzelhető, hogy az Első Boszorkány az „üstjelenet” utolsó két mondatát: „Boldogan mondhassa nagy királyunk, / Megérte, hogy a ma estére várjunk” (4.1.) nem Macbethnek, hanem az előadásban gyönyörködő Jakabnak címezte. Egy valaki azonban kimaradt a királyi sorból: ez Jakab anyja, Stuart Mária, „a skótok királynője”. Az 1587-ben Erzsébet hallgatólagos jóváhagyásával lefejezett Mária figurájának megidézését – úgy látszik – Shakespeare nem tartotta bölcs dolognak még kb. húsz évvel a kínosan sötét esemény után sem, holott a Stuart-ház végső soron ennek a kivégzésnek köszönhette az angol trónt.

Mindez meggyőzően hangzik, de sajnos semmiféle közvetlen bizonyíték nincs arra, hogy a darabot bármikor is bemutatták Jakab király előtt, s talán a „nyomasztó sejtelmekkel / Viaskodó” (2.1.), a Vészlényekkel álmodó Banquo sem a legalkalmasabb, hogy Macbeth egyértelmű „pozitív ellenpólusa” legyen. A „Vészlények”, ezek a rücskös ujjú, szakállas „boszorkányok” is makacsul sokértelműek maradnak. A sokértelműség azonban éppen a darab egyik kulcskérdéséhez vezet el bennünket: mennyi részük van Macbeth gyilkos terveiben a vészlényeknek, vagy tekintsük-e a „három nővért” a macbethi (és banquói) becsvágy testet öltött „kivetülésének”?

Az én értelmezésemben a szöveg sehol sem dönti el ezt; inkább teret nyit, hogy – ha mi is így akarjuk – úgy gyötrődjünk ezen a feladványon, mint Macbeth. A boszorkányokra szükség van, mert a kísértés – ami még nem bűn – a Paradicsomban is kívülről jön, ott a kígyó formájában. De a belsőnek rendelkeznie kell valami „felülettel”, amin a csábítás megragadhat, egyfajta „affinitással”, ami a bűnt vonzóvá teszi. Ha azonban mindent a „lényekben” megtestesülő „vész” számlájára írunk, Macbeth szabad akarata nem létezik; ha helyette a végzet dönt, mert sorsa nem az ő kezében van, nem lehet tragikus hős. Holott Macbeth tragikuma nemcsak abban áll, hogy képtelen időben megelőzni a boszorkányokat, hogy a magára öltött Tarquinius-szerep (vö. 2.1.) sehogy sem illik rá, és úgy lötyög rajta, „mint tolvaj törpén óriás lebernyege” (5.2.). Nemcsak abban, hogy a benne lakó, „a jóság langy tejével” feltöltekezett ember nem bírja elviselni a rengeteg kiontott vért, és páratlan képzelőereje olyan költői képekben szembesíti tettével, amelyek „nyüzsgő skorpiókként” (3.2.) borítják el az agyát. És nemcsak abban, hogy kezéből valóban „kitépték” (3.1.) „a folytatás és siker fonalát”; utódok helyett Duncan, Banquo, és a Macduff-család vére folyik, és – mint felesége kérdezi alvajárás közben – „ki gondolta volna, hogy az öregemberben”, azaz Duncanben „ennyi vér van?” (5.1.). Még csak nem is csupán abban áll a tragédiája, hogy – mint a Bevezető elején említettem – a sokértelműség behálózza, hogy „rosszul olvassa” a jóslatokat, és az igaz mondatok is hazudnak neki, megrendítve az emberi értelem alapját, a nyelv intézményét. Macbeth tragédiája talán legfőképpen az, hogy valahogy a tragédia tragédiáját éli át. „Az élet csupán sétáló árny, egy nyavalyás / Színész” – mondja Macbeth a Holnap-monológ végén – „egy órát teszi-veszi magát fönn / A színpadon és elhallgat. Egy gyagyás / Meséje, hang és téboly, / És nem szól semmiről” (5.5.). Magának a történetnek, a „mesének”, a cselekménynek nincs már értelme: az események képtelenek olyan, akár tragikus eseménysorrá összeállni, amivel a főhős sorsát, életét, saját „elbeszélését” értelmezni tudná. És mintha a színházi metaforában az is hallatszana, hogy a „nyavalyás színész” már sem tragikus hőst, sem bármiféle más szerepet nem tud meggyőzően, hitelesen eljátszani. Amikor Malcolm zárómondataiban azt halljuk, hogy az újdonsült király Macbethet mint „mészárost” és Lady Macbethet mint „sátánfajzat feleséget” írja le (5.9.), nyugodtan felháborodhatunk. Igen, gyilkosok voltak, de ez a „jellemzés” éppúgy egyszerűsít le két roppant összetett személyiséget, ahogy Malcolm azt is hiszi: minden gond azonnal megoldódik, ha bíróság elé állítja Macbeth „szolgáit”. Malcolm kisstílű ember. Ami ekkor már nem jelenésként, hanem jelentésként visszhangzik hangtalanul a színpadon, az a semmi, az önmagát felszámoló dráma, a színész, a már csak „sétáló árny” „elhallgatása” a színpadon: már-már a Beckett drámáiból ismert, könyörtelen csend.

SZEREPLŐK
(a megjelenés sorrendjében)

Három BOSZORKÁNY

DUNCAN Skócia királya

MALCOLM Duncan idősebbik fia, később Cumberland hercege, később Skócia királya

KAPITÁNY a skót hadseregben

LENNOX skót thán (nemes)

ROSS (egyes kiadásokban ROSSE) skót thán

MACBETH Glamis thánja, később Cawdor thánja, később Skócia királya

BANQUO skót thán, Macbeth parancsnoktársa a skót hadseregben, később SZELLEM

ANGUS skót thán

LADY MACBETH Macbeth felesége

SZOLGA Macbethék várkastélyában

FLEANCE Banquo fia (kb. 15 éves)

KAPUS Macbethék várkastélyában

MACDUFF Fife thánja

DONALBAIN Duncan kisebbik fia (tulajdonképpen: Donald, the „Bain” („a szép” skótul)

ÖREG(EMBER) Ross-szal beszélget (2.4.), saját bevallása szerint 70 éves

Két GYILKOS Macbeth szolgálatában (Banquo gyilkosai)

HARMADIK GYILKOS Macbeth szolgálatában (vagy maga Macbeth)

HEKATÉ a hold és a varázslás istennője, főboszorkány

NEMES ÚR Lennox-szal beszélget (3.6.)

ELSŐ JELENÉS egy sisakos fej

MÁSODIK JELENÉS egy véres gyermek

HARMADIK JELENÉS egy megkoronázott gyermek

LADY MACDUFF Macduff felesége

KISFIÚ Macduff és Lady Macduff gyermeke (kb. 8 éves)

HÍRHOZÓ Lady Macduffot figyelmezteti (4.2.)

Két GYILKOS Lady Macduff és Kisfiának gyilkosai

ORVOS az angol udvarban, Hitvalló Edvárd szolgálatában (4.3.)

ORVOS a skót királyi udvarban, Macbethék szolgálatában (5.1.)

UDVARHÖLGY Lady Macbeth belső udvarhölgye, öltöztetőnő vagy társalkodónő (nem komorna)

MENTEITH skót thán

CAITHNESS skót thán

SEYTON skót úr, Macbeth szolgálatában

SIWARD az angol–skót csapatok idős főparancsnoka

HÍRNÖK Macbeth szolgálatában (5.5.)

IFJABB SIWARD Siward fia (kb. 25 éves)

Valamint: szolgák, fáklyavivők, fuvolások, zenészek, Hekaté 3 másik boszorkánya (4.1.), 8 királyfigura a jelenésben (4.1.); katonák, dobosok, zászlóvivők, kíséret

I. felvonás

1.1.   Mennydörgés és villámlás. Belép három BOSZORKÁNY.

ELSŐ BOSZORKÁNY: Mikor leszünk megint hárman?

Mennydörgős szél viharában?

MÁSODIK BOSZORKÁNY: Ha a gomoly tisztább lett,

Csatát veszt és nyer a tett.

HARMADIK BOSZORKÁNY: Nem lesz még éj nap helyett.

ELSŐ BOSZORKÁNY: És hol a hely?

MÁSODIK BOSZORKÁNY: A mezőn.

HARMADIK BOSZORKÁNY: Megyünk, s Macbeth odajön.

ELSŐ BOSZORKÁNY: Szürke macska[44], jövök már.

MÁSODIK BOSZORKÁNY: Hív a varangy.                                

HARMADIK BOSZORKÁNY: Most mindjár’…

MIND: Rút a jó, és szép a rossz,[45]

Ködmocsokba oszladozz.[46]

1.2.   Kürtszó. Belép a KIRÁLY [DUNCAN], MALCOLM, DONALBAIN, LENNOX kísérőkkel; egy KAPITÁNY- nyal találkoznak, aki vérzik.

DUNCAN: Miféle véres embert látok ott?

Ahogy kinéz, biztosan szemtanúként

Számolhat be a csata állásáról.

MALCOLM: Ez a tiszt az a remek katona, apám,

Aki nem hagyta, hogy fogságba essek.

Üdv neked, bátor barátom! Beszéld el

A Királynak, hogy forrt az ütközet

Mielőtt idejöttél.

KAPITÁNY: Kétesen…,

Mint két kimerült úszó, ha egymásba

Csimpaszkodik, és épp azt fojtja meg,

Amit legjobban tud. A kegyetlen

Macdonwald[47] (híres lázadó, hiszen

Elborítja, rajta csüng

A természet minden aljassága)

A Hebridák[48] felől talpasaival

És lándzsásaival nyugatról támadt,

S a Szerencse, mintha kurvája lenne,

Az ő ütegére mosolygott.

De hiába, mert a bátor Macbeth

(Illik rá a jelző!) suhogó vasával,

Mely párállott az ölésben a vértől,

Fittyet hányt a Szerencsének, és mint

Hősök közt főhős, kimetszette útját;

Szeme a lázadó szemébe mélyedt,

Annyit sem mondott: „befellegzett”, csak

Felhasította a köldökétől állig,

A fejét meg a vár fokára tűzte.

DUNCAN: Ó, vitéz rokon; kiváló ember!

KAPITÁNY: Mint mikor zeniten van a tavaszi nap,

És megszakasztja viharok dühét,

Ennek épp az ellenképe támadt,

És vigasz helyett dagadt a veszély.

Figyelj, nagy skót király, figyelj:

Mihelyt a csőcselék[49] menekülőre fogta,

Sarkukban a hősies igazsággal,

A norvég király[50] esélyt szimatolt,

És fényes pengékkel, pihent erőkkel

Új támadásba lendült.

DUNCAN: Megijedt-e ettől Macbeth és Banquo,

A mi két parancsnokunk?

KAPITÁNY: Persze, mint sas a verébtől vagy oroszlán a nyúltól[51].

Így volt: mint mikor az ágyúban[52] dupla

Töltet dördül, kétszer-kétszeres erővel

Estek az ellenségre. Hogy vérgőzfürdő

 Volt-e vágyuk vagy egy új Golgota[53],

Nem tudom.

De rosszul vagyok, tátong a sebem.

DUNCAN: Szavad éppúgy illik hozzád, mint a seb:

Becsületedre válik. Küldjetek orvosért.

KAPITÁNY el, kísérettel.

         Ki jön itt?

MALCOLM: Ross vitéz thánja, felséges uram.

LENNOX: Egész lényéből sürgetés sugárzik,

Az ilyen ember különös hírmondó.

ROSS: Isten áldja királyunkat!

DUNCAN: Honnan jössz, nemes thán[54]?

ROSS: Fife-ból[55], uralkodóm,

Ahol a lehajló norvég zászlók

Legyezőként dicsérik a legyőzőt.

Nyüzsgött a norvég, maga a király

Vezette őket, s az aljas áruló:

Cawdor thánja[56]: ő új frontot nyitott,

De Bellona vőlegénye[57] biztos

Páncélban szembeszállt vele,

S mintha önmagával küzdene,

Kard kard ellen, ide-oda: a lázadó

Kedvét megnyirbálta. A komor helyzet

A mi javunkra fordult, egy szó mint száz:

Miénk a győzelem!

DUNCAN: Micsoda öröm!

ROSS: Most ez a Sweno, a norvég király,

Békéért esdekel, de nem engedjük,

Hogy a halottait eltemesse,

Míg Saint Colm Inchben[58] nem helyez letétbe

Tízezer tallért jóvátételként.

DUNCAN: Cawdor thánja sem él vissza többé

A bizalmunkkal; végeztesd ki,

S ami övé volt, Macbethé legyen.

ROSS: Igenis, uram.

DUNCAN: Amit veszített, Macbeth nyerte el.

1.3.   Mennydörgés. Belép a három BOSZORKÁNY.

ELSŐ BOSZORKÁNY: Hol voltál, húgocskám?

MÁSODIK BOSZORKÁNY: Disznót öltem[59].

HARMADIK BOSZORKÁNY: Hát te, nővérkénk?

ELSŐ BOSZORKÁNY: Egy hajós asszonyának térdén gesztenye,

Tömte, tömte, tömte magát, én mondom:

„Adjon má’ ”.

„Tágulj, boszorkány” – így a nagyfarú nyanya,

A férje, a Tigris hajó[60] parancsnoka, Aleppóba ment,

Rostán oda vitorlázok,

Farkatlan patkánnyá válok,

Így teszek rá, így, így, így.

MÁSODIK BOSZORKÁNY: Kaphatsz szelet.

ELSŐ BOSZORKÁNY: Hálás leszek.

HARMADIK BOSZORKÁNY: Tessék, még egy kis légáram.

ELSŐ BOSZORKÁNY: A többi már itt van nálam;

Elérheti bármely partot,

Bújhat bármely sötét sarkot,

Ami rajta a térképen:

Ezt már meg nem ússza épen.

Kiszárítom! A szemhéját

Fölfeszíti nap és éj,

Ő lesz a gyűlölt személy.

Nyolcvanegy lankasztó héten,

Aszik, töpped, mondja: „végem”,

Bár bárkája nem vész el,

Vihart épp, hogy átvészel.

Nézd csak, mim van!

MÁSODIK BOSZORKÁNY: Muti, muti!

ELSŐ BOSZORKÁNY: Egy kormányost a szél fújta,

Hajója tört, meg egy ujja.

         Közeli dobszó.

HARMADIK BOSZORKÁNY: Dobszó, dobszó[61],

Macbeth-hozó!

MIND: Három nővér, vészlények,

Vízen, földön rémségek,

Kéz a kézben táncol körbe,

Neked három, nekem három,

Most még a kilencet várom,

Állj! Meghúztuk a varázskört.

         Jön MACBETH és BANQUO.

MACBETH: Sosem volt még ennyire szép és rossz napom.

BANQUO: Mennyire van ide Forres[62]? – Mik ezek,

Vad öltözetben, lógó, gyér ruhában?

Nem úgy néznek ki, mint a föld lakói.

És mégis rajta állnak? – Éltek? Egyáltalán:

Ember föltehet nektek kérdéseket?

Azt hiszem, értitek, amit mondok,

Mert mind egyszerre rücskös ujját vékony

Szájára nyomja: nőknek mondanálak,

De a szakállatok rám cáfol.

MACBETH: Beszéljetek, ha tudtok: mik vagytok?

ELSŐ BOSZORKÁNY: Éljen Macbeth, üdv neked, Glamis thánja!

MÁSODIK BOSZORKÁNY: Éljen Macbeth, üdv neked, Cawdor thánja!

HARMADIK BOSZORKÁNY: Éljen Macbeth, a későbbi király!

BANQUO: Uram, összerándulsz? Az riaszt, ami

Éppen szépen hangzik? — Az igazságra

Kérlek: mondjátok, képzelődünk,

Vagy belül is azok vagytok, akik

Kívülről? Nemes társamat itt nagy

Jóindulattal, kedvező jóslattal

Köszöntitek: vagyonról, királyságról

Beszéltek: egészen belerévült.

Hozzám nem szóltok. Ha látjátok az

Idő vetését: melyik mag kel ki,

Melyik nem, ahhoz is szóljatok, aki

Nem kér pártfogást, de attól sem fél,

Hogy kegyvesztett lesz.

ELSŐ BOSZORKÁNY: Üdv!

MÁSODIK BOSZORKÁNY: Üdv!

HARMADIK BOSZORKÁNY: Üdv!

ELSŐ BOSZORKÁNY: Kisebb leszel, mint Macbeth, és nagyobb.

MÁSODIK BOSZORKÁNY: Nem olyan boldog, mégis boldogabb.

HARMADIK BOSZORKÁNY: Királyokat nemzel, te nem leszel az.

Éljen hát Macbeth és éljen Banquo!

ELSŐ BOSZORKÁNY: Banquo és Macbeth, üdv!

MACBETH: Maradjatok, ezt be kell még fejezni,

Beszéljetek tovább! Finel[63] meghalt: jó,

Ezért vagyok Glamis, de hogyhogy Cawdor?

Cawdor thánja él, sikeres ember,

S hogy király leszek, annyira hihető,

Mint az, hogy Cawdor thánja. Mondjátok,

Honnan a titkos hír, és miért ezen

Az átkozott mezőn álltok elénk

Éljenző jóslatokkal? Ha nem szólsz,

Kényszerítlek.

         A BOSZORKÁNYOK eltűnnek.

BANQUO: Van vízi, de földi buborék is,

Ezek olyanok voltak. Hová lettek?

MACBETH: A levegőbe, és ami testinek tűnt,

A szélbe tűnt, mint a lélegzeted. Bárcsak maradtak volna!

BANQUO: Megtörtént, amiről most beszélünk?

Vagy bolondgombát[64] reggeliztünk,

S gondolkodásunkat az ejtette foglyul?

MACBETH: A gyerekeidből király lesz.

BANQUO: Te pedig király.

MACBETH: És Cawdor thánja is: nem így mondták?

BANQUO: Még a szavakat is így ejtették – ki van itt?

         Belép ROSS és ANGUS.

ROSS: A király örömmel vette, Macbeth,

Győzelmed híreit, személyes érdemed

A lázadók rémületével méri,

Küzd benne a bámulat s dicséret,

Töpreng, melyiket tartsa meg, s melyik

Legyen tiéd. Néma ámulattal

Nyugtázta, hogy ugyanaz a nap még

Ott talált a norvég sáncokon, s hogy nem

Riasztott a halál rémképe, melyet

Az ellenségre magad festettél fel.

Sűrűn estek be a hírnökök, s mint

Országunk oltalmazóját

Dicsérnek, s legendád fonalát

A király előtt gombolyítják le.

ANGUS: Királyurunk a köszönetét küldi,

 Színe elé kéret, jutalmad ott

Kapod meg.

ROSS: S egy még nagyobb méltóság

Bizonyítékaként parancsolta,

Köszöntselek most úgy mint Cawdor thánját,

Úgyhogy: üdv neked, nemes thán,

Kiérdemelted.

BANQUO: Mi, az ördög is mondhat igazat?

MACBETH: Cawdor thánja él. Mért adod rám

A más ruháját?

ANGUS: A régi thán még él, ez igaz,

De életét nehéz ítélet nyomja:

Halálbüntetés.

Hogy a norvégokkal hogyan paktált össze,

Vagy titokban ment a hadisegély,

Vagy másképp árulta el hazáját,

Nem tudom. Idegenszívűségét

Megmutatta, bevallotta, mi pedig

Kivégezzük.

MACBETH: [Félre] Glamis és Cawdor thánja?

A legnagyobb hátra van. – Köszönöm nektek.

[Banquóhoz]: Elhiszed-e, hogy fiadból király lesz?

Reménykedsz? Akik engem először

Cawdor ruhájába öltöztettek, neked ezt ígérték.

BANQUO: Egy találat van,

De új tháni címed lehet, arra

Lobbant, hogy a koronát vedd célba.

Különös, hogy gyakran a sötét erők

Igazat mondanak, így fordítanak

Magunk ellen; ártatlan semmiségek

Lesznek árulóink, s a következmény

A mélységbe ránt.

Testvéreim, egy szóra.

MACBETH: [Félre] Elhangzott két igazság,

Királydrámában termékeny prológus,

Ha alakul az első felvonás.

–– Köszönöm, uraim. –

[Félre] Hogy ez a történet a földön túlról indul,

Lehet, hogy jó, de hozhat bajt is.

Ha bajt hoz, mért vagyok biztos a sikeremben?

Mért lett igaz? Cawdor thánja vagyok.

Ha jó, mért engedek a sejtetésnek,

A rémképnek, melytől a hajam égnek áll,

Békés szívem bordáimon dörömböl:

Ez nem természetes! A félelem itt és most

Nem annyi, mint az ábrázolt szörnyűség.

A gondolat csak képzeli még, hogy öl,

De úgy rázza létem állványzatát,

Hogy a cselekvés elméletekbe fullad,

És van a semmi, és az sincs, ami van.

BANQUO: Nézzétek, társunk hogy elmerült magában.

MACBETH: Ha úgy esik, hogy királlyá leszek,

Nos, akkor az alkalom ad majd koronát,

Nem mozdulok.

BANQUO: Új tisztességeket raktatok rá,

Különös ruha az: mint a földi test,

Csak ha használod, dől el, mennyit ér.

MACBETH: Jöjjön, aminek jönnie kell:

Egyszer a legkeményebb nap is véget ér.

BANQUO: Nemes Macbeth, tőled függ, indulunk-e.

MACBETH: Bocsánatot kérek, zsibbadt agyam

Elfelejtett dolgokkal csatázott.

Köszönöm, uraim: ha életem könyvében

Lapozok, érdemetek ott szerepel majd

Minden oldalon. És most a királyhoz!

[Banquóhoz] Gondolkozz azon, ami ma megesett,

Jelentőségét később jobban látjuk,

S akkor szabadon beszélgetünk róla.

BANQUO: Nagyon szívesen.

MACBETH: Ennyi most elég. – Gyerünk, barátaim. (El)

1.4.   Kürtszó. Belép a KIRÁLY [DUNCAN], LENNOX, MALCOLM, DONALBAIN és a kísérők.

DUNCAN: Kivégezték már Cawdort?

A megbízottak visszajöttek?

MALCOLM: Nem jöttek még meg, felséges apám,

De beszéltem eggyel, aki látta a kivégzését,

És ő azt mondta, vallott, áruló volt,

Kegyelemért hozzád fellebbezett, és

Tettét mélyen megbánta. Semmi sem

Illett hozzá jobban életében, mint halála.

Úgy halt meg, mint a halál szakértője,

Úgy dobta el legféltettebb kincsét,

Mint holmi semmiséget.

DUNCAN: Az arcon

Nem találod, ki mit gondol belül.

Erre nincs módszer. Mindenkinél

Jobban bíztam benne.

         Belép MACBETH, BANQUO, ROSS és ANGUS.

         Ó, legkedvesebb rokon, mennyire

Nyomasztott a hálátlanság bűne!

Mindenki mást annyira megelőzöl,

Hogy a leggyorsabban felszárnyaló hála

Is lassan ér utol. Bár érdemelnél

Kevesebbet, akkor én szabhatnám ki

Köszönet és fizetség határát.

Csak annyit mondok: akkor is több járna,

Ha a mindent fizetnénk ki neked.

MACBETH: Maga a szolgálat és a hűség,

Amivel tartozom, már megéri.

Felséged – szerepe szerint – fogadja,

Amit teszünk érte, és a trónért,

Államért, gyermekekért: mindenkiért,

Aki szolgál. Ők meg teszik, amit kell,

Hogy kimutassák, szeretnek és becsülnek.

DUNCAN: Gyere, megölellek.

Most jó talajba ültettelek el,

Gondom lesz rá, hogy tovább növekedj.

Nemes Banquo: nem kevesebbet

Érdemelsz – és tudja meg mindenki,

Hogy ugyanannyit tettél – hadd ölellek!

BANQUO: Ha növekszem, tiéd az aratás.

DUNCAN: A bőséges öröm úgy élvezi

A teljességet, hogy bús könnyek mögé

Bújik. Fiaim, rokonok, thánok,

És ti, legközelebb hozzám, halljátok:

Későbbi birodalmunk idősebbik

Fiunkra alapítjuk: Malcolm mostantól

Cumberland hercege. Emellett pedig,

Érdem szerint, csillagok és sok más

Kitüntetés ragyog majd sokakon.

[Macbethhez] És most Invernessbe, hozzád:

Legyen köztünk szorosabb kötelék!

MACBETH: Ami most jön, majd értelmet ad annak,

Hogy létezünk. Én magam viszem a hírt,

A feleségem boldog lesz, hogy jössz,

Ezért, engedelmeddel, távozom.

DUNCAN: Kedves, nagyszerű Cawdor.

MACBETH: [félre]: Cumberland hercege: olyan lépés,

Amelyen bukhatok, vagy át kell lépnem,

Mert utamban áll. Csillagok: tüzet szüntess.

A mélyfekete vágy nem a fényre vágyik,

Mikor a szem a kézzel összejátszik.

De az hadd legyen,

Ami, ha tett, megretten a szem. [El]

DUNCAN: Milyen igaz, kedves Banquo: remek ember,[65]

Kezeskedem érte! Egy hasas bankóm

Van rá [haha], egy lakoma nem laktat úgy,

Mintha őt nézed, vele töltekezel.

Most menjünk utána, előttünk jár,

Hogy gondoskodjon rólunk. Gyerünk!

1.5.   Belép [LADY MACBETH] egyedül, levéllel a kezében, melyet éppen olvas.

LADY MACBETH: „…a siker napján találtak rám, és a legtökéletesebb bizonyítékkal rendelkezem, hogy több lakik bennük, mint amit földi lény tudhat. Amikor égtem a vágytól, hogy tovább kérdezzem őket, levegővé változtatták magukat, ebben tűntek el. Amikor ámulatba merülve álltam, egyszer csak követek érkeztek a királytól, akik Cawdor thánjaként üdvözöltek, és ezzel a címmel köszöntöttek a vészlények is, célozgatva az elkövetkezendő időre, így: „Üdv, király: aki leszel”. Úgy gondoltam, jó, ha ezt tudatom veled, kedves kicsi társam, akivel mindig is osztoztam, ha nagy volt a siker, hiszen megfosztanálak valamitől, ami jár neked; tudnod kell, hogy te is örülj, milyen nagy méltóságot ígértek neked. Mindezt szívedre bízom, a viszontlátásig.”

         Glamis vagy, és Cawdor vagy; s az leszel,

Amit ígértek – de félek, természetedben

Túlteng az emberi jóság langy teje,

Hogy rögtön cselekedj. Nagyra törsz, tudod,

Hogy mire vágysz, de nem kell a romlás,

Ami mindezzel jár. Amit akarsz,

Azt megszentelve kéred, tisztán játszol,

Mégis rossz okból nyersz. Azt kívánod,

Glamis, ami kiált, hogy „így kell tenned,

Ha kellek neked”, de félsz megtenni,

S azt mondod: „hagyjuk el”. Gyorsan gyere,

És szellememet a füledbe öntöm,

S bátor nyelvemmel űzöm el, ami

Utadban áll a koronához, melyet,

Úgy tűnik, már fejedre tett a sors,

És valami természetfölötti.

         [Belép egy szolga]

         Mi történt? Van valami hír?

SZOLGA: Estére ideér a király.

LADY MACBETH: Mért beszélsz ilyen őrültségeket?

Urad[66] nincsen vele?[67] Ha így lenne,

Szólt volna,[68] hogy készülődjünk.

SZOLGA: Úrnőm, jön urunk, Macbeth is, ez igaz,

Egy szolgatársam megelőzte, de

Úgy kapkodta a levegőt, hogy majdnem meghalt,

Mielőtt kilehelte az üzenetet.

LADY MACBETH: Adj neki valamit, fontos hírt hozott.

         SZOLGA el.

LADY MACBETH: Rekedt maga a holló,

Aki hírül adja Duncan végzetes belépőjét

Kastélyom kapuján.

Gyertek, a sorsnak szolgáló szellemek,

Itt változtassatok át,[69]

Ne számítson, hogy nőnek születtem.

A fejem búbjától a nagylábujjamig

Töltsön el a legriasztóbb kegyetlenség,

Legyen sűrű a vérem, zárjátok el

A megbánás útjait,

És ha a természet elgyengítene,

Ádáz vágyamat ne veszítsem el;

Ne támadjon rés szándék és cél között.

Két mellemben a tej legyen erjedt epe;

Ti láthatatlan, gyilkoló segédek,

Álljatok lesben, hogy a természet

Rontását segítsétek.

Szállj le, sűrű éj, borítsd magad

A legtöményebb pokolfüstbe,

Hogy mohó késem ne lássa: sebet ejt,

S a menny ne kémleljen a sűrű takarón át,

Hogy azt kiáltsa: „Megállj!” és „Ne tedd!”

         Belép MACBETH.

         Nagy Glamis, drága Cawdor,

S még több azáltal, ami később vár rád,

Leveled kiemelt az értetlen jelenből,

És a jövőt a pillanatban érzem.

MACBETH: Drága szerelmem,

Duncan itt lesz ma éjjel.

LADY MACBETH: Mikor megy el?

MACBETH: Majd holnap, ez a terv.

LADY MACBETH: Kelő nap nem látja meg azt a holnapot.

Arcod nagy, nyitott könyv, drága thánom,

És benne másnak visszás a tartalom.

Úgy csald az időt, hogy idomulsz hozzá,

A szem, kéz, nyelv mondja: „Isten hozott”,

S míg úgy tűnsz nekik, mint szende virágszál,

Te légy a kígyó, mely alatta lapul.

Az érkezőt méltóan kell fogadni,

De ami az éjjeli ügyet illeti,

Azt bízd csak rám, s minden további éj

És rólunk szóló nap teljes hatalmú

Királya leszünk.

MACBETH: Jó, ezt majd megbeszéljük.

LADY MACBETH: Derűsen nézz,

A félelem nyomot hagy az arcon.

Ha megteszed, a többi az én harcom. (Mindketten el)

1.6.   Fiúk fuvolával és fáklyások. Belép a KIRÁLY [DUNCAN], MALCOLM, DONALBAIN, BANQUO, LENNOX, MACDUFF, ROSS, ANGUS és kísérők.

DUNCAN: Kellemes helyre épült ez a vár,

S a magaslati levegő jólesőn

Cirógatja fáradt szemem.

BANQUO: A nyár vendége,

A fészkét a templomfalra tapasztó

Fecske nem kedvelné így ezt a helyet,

Ha nem érezné a menny leheletét.

Nincs párkány, pillér, sarokív, falkönyök,

Ahová fészkét, ezt az ágyat,

Ezt az ingó bölcsőt

Ne építené nagy szakértelemmel:

Itt szeret költeni. Megfigyeltem,

Az ilyen helyen jó a levegő.

         Belép LADY MACBETH.

DUNCAN: Ó, itt van a ház úrnője. – A kedvesség,

Amivel elhalmoznak, néha túl sok,

De azért nagyon kedves. Megtanítlak,

Hogyan kérd az Istent, hogy ő köszönje,

Amit értünk teszel.

LADY MACBETH: Minden szolgálat,

Ha kétszer tennénk, és megint még kétszer,

Kevés volna a tisztességhez képest,

Hogy urunk házunkba száll. Hálánknak

Széle-hossza nincs. Szegény remeteként

Köszönjük a régebbi és új tisztségeket,

Melyeket ránk ruházol.

DUNCAN: Merre van Cawdor thánja? Azt hittük,

Utolérjük, és mi fogadjuk őt,

De jó lovas, és szeretete,

Mint éles sarkantyú, hozta haza,

S előttünk célba ért. Drága úrnőm,

Ma éjjel te gondoskodj rólunk.

LADY MACBETH: Szolgáid, és a szolgák sok szolgája

Kihallgatásra óhajod elé

Rakják majd mindenük, ami amúgy is

Mind tiéd volt.

DUNCAN: Add a kezed, vezess a ház urához,

Nagyon szeretjük, és a kegyeinket

Tovább élvezheti. [Kezét nyújtja.] Engedd meg, úrnőm.

1.7.   Fiúk fuvolával, fáklyák. Feltűnik a főtálaló mester és különböző szolgák tálakkal és más edényekkel a színpadon. Azután belép MACBETH.

MACBETH: Ha meglenne a tett, amikor megvan,

Jó lenne, hogyha gyorsan lenne meg.

Ha a merényletből háló is lehetne,

Mely a halállal a következményt

Éppúgy elkapná, mint a sikert, ha

A csapás egyszerre lenne minden

Léte és vége egyben, akkor itt, itt,

Az idő innenső partján kockáztatnánk,

Ami még hátra van. Csakhogy ilyenkor

Itt van az ítélet, s a véres okítás,

Ha célba talál, épp oktatóját

Ízekre szedi. A pártatlan igazság

Préseli ajkunkra mérgezett poharát. —

Itt kétszeres a bizalma:[70] rokona vagyok

És alattvalója, ez kétszeresen mond

Ellent a tettnek; énnekem kellene

Házigazdaként a gyilkos elől

Ajtó mögé zárnom, nemhogy még én

Legyek, aki feni a kést. Aztán meg

Ez a Duncan olyan jámbor lélek,

Olyan tiszta király, hogy jósága,

Mint angyal, harsonák hangján

Taszít a kárhozatba, ami rám vár,

Ha megölöm. És a szánalom, mint

Csupasz újszülött viharfelhő hátán,

Vagy mint ezer kerub, sok láthatatlan hírnök,

A lég mennyei paripáin ülve,

A rémes tettet úgy vágná szemünkbe,

Hogy a szél könnyekbe fúl. Nincs sarkantyúm

Hogy szándékom véknyát csiklandozzam,

Csak a nagyravágyás, mely akkorát lendül,

Hogy földre puffan a másik oldalon.

         Belép LADY [MACBETH].

         Mi van, mi újság?

LADY MACBETH: A vacsora végén tart.

Miért jöttél ki?

MACBETH: Kérdezte, hol vagyok?

LADY MACBETH: Hát persze, nem tudod?

MACBETH: Ne bolygassuk tovább ezt az ügyet.

Nemrég tüntetett ki, és mások is

Csillogó meséket szőnek rólam,

Még utolsó öltésük sincs rajta,

Máris szaggassam szét?

LADY MACBETH: Túl mámoros volt talán a remény,

Amibe burkolóztál? Vagy alszik

Azóta is? És most fölébred, mint

A zöldre sápadt másnaposság, és csak

Bámul arra, amit örömmel vállalt?

Mostantól így veszem, ha azt mondod:

„szeretlek”.

Hát félsz elszántan tenni is azért,

Amiért a vágy gyötör? Életünk dísze[71]

Neked is éppúgy kell, de ehhez sehogy

Sem illik ez a gyávaság, így élni

Te is szégyellsz: mikor a „nem merem”

Szolgál a „szeretném”-nek, ahogy

A kényes macska mondja a mesében.[72]

MACBETH: Kérlek, elég,

Meg merem tenni, amit férfi merhet,

Aki többet mer, nem is ember.

LADY MACBETH: Akkor biztos egy szörny volt, aki múltkor

Tudtomra adta, mit határozott.

Amikor merted: akkor voltál férfi,

 És mennyire férfi volnál akkor,

Ha még több lennél, mint az akkori.

Nem vágott egybe sem hely, sem idő:

Te létrehoztad volna mind a kettőt.

Most egyszerre magukat megteremtik:

Most ettől vagy oda. Szoptattam már,

Tudom milyen egy kisbabát szeretni,

De fogatlan szájából tépném ki

A mellbimbómat, és míg mosolyog rám,

Loccsantanám szét azt a kis fejét,

Ha úgy adtam volna szavam, ahogy te.

MACBETH: És ha belebukunk?

LADY MACBETH: Mi? Belebukunk?

Húzd pattanásig bátorságod íját,

És nem bukunk el. Ha Duncan elalszik,

– S hamar pihenni hívja a mai

Hosszú út – a két testőrét borral

És más főzetekkel úgy elkábítom,

Hogy az emlékezet, az elme

Gondnoka, csak pára lesz, és cseppenként jut

Az ész lombikjába. Ha a két őr

Kábán, mint az állat, elázva hever,

Hullarészegen, akkor miénk

A gyámoltalan Duncan, és rajta bármit

Elvégezhetünk. És mészárlásunk

Bűnét mért ne fognánk a jól bevedelt

Testőreire?

MACBETH: Te csak fiút szülj,

Rettenthetetlen, acélos anyagod

Csak hímeket formálhat. Ha vérrel

Mázoljuk be a két bent alvó őrt,

S az ő tőrüket használjuk, elhiszik

Ennyiből, hogy ők a tettesek?

LADY MACBETH: Mi mást hihetne bárki, ha halálán

Őrjöngő gyászban jajveszékelünk?

MACBETH: Döntöttem és testemben minden ízem

A szörnyű mutatványra ajzom fel.

Gyere,

Szép külső csalja meg most a jelent,

Hamis arc rejtse, amit a rút szív

Kijelent.

Vége az első felvonásnak.

II. felvonás

2.1.   Belép BANQUO és FLEANCE, az utóbbi fáklyát tart.

BANQUO: Hány óra van, fiam?

FLEANCE: A hold lement; az óra nem ütött.

BANQUO: A hold ilyenkor éjfélkor megy le.

FLEANCE: Azt hiszem, ennél később van, uram.

BANQUO: Gyere, segíts levenni a kardom. –

A mennyben fukarkodnak a fénnyel,

Minden gyertyát elfújtak.[73] – Ezt is fogd meg.

Ólmos fáradság üli minden tagom,

De nem tudok aludni. Adná az ég,

Hogy ne kelljen nyomasztó sejtelmekkel

Viaskodnom, melyeket a természet

Épp alvás közben küld.

         Belép MACBETH és egy Szolga fáklyával.

         Ide a kardot –

Ki az? Mit akar?

MACBETH: Jóbarát.

BANQUO: Hát nem alszol még, uram? A király

Lefeküdt, szokatlanul vidám volt,

A szolgáknak bő jutalmat osztott,

A háziasszonyok gyöngyének pedig

Ezt a gyémántot küldi, és igen

Elégedetten zárta a napot.

         [Egy gyémántot ad át Macbethnek]

MACBETH: A szándék szabadságát vétségek

Nyomták el: készületlenek voltunk.

BANQUO: Minden nagyon jó volt. — Múlt éjszaka

A három vészlény zavarta álmomat;

Volt igaz abban, amit neked mondtak.

MACBETH: Nem gondolok rájuk, de ha van egy

Nyugalmas óra, szenteljünk néhány szót

Ennek az ügynek, ha alkalmas neked.

BANQUO: Amikor neked is jó, örömmel.

MACBETH: Hidd el, csak becsületedre válhat,

Ha te is azt gondolod, amit én.[74]

BANQUO: Efelől nincs kétségem, persze majd

Szabadon mondom, amit gondolok,

S nyilvánvaló lesz, kihez vagyok hű.

MACBETH: Hát akkor — jó éjt.

BANQUO: Köszönöm, neked is. (Banquo, Fleance el.)

MACBETH [a Szolgához]: Menj, kérd meg az úrnőd, hogy csengessen,

Ha kész az italom.[75] Aztán meg ágyba! (Szolga el.)

Tőr az, amit magam előtt látok,

Markolattal a tenyerem felé?

Gyere, hadd kaplak el,

Nem foglak még, de látlak.

Halálos látvány, vajon érzékeimből

Csak a látásomnak adod át magad?

Vagy csupán az elme tőre volnál,

Hamis csinálmány, ami a túlfűtött

Agyból gőzölög elő?[76] De látlak még,

Olyan tapinthatóan, mint ezt a tőrt,

Amit most húzok ki éppen.

Úgy vezetsz, mintha tudnád, mit akartam,

És ilyen eszköz kellett pont nekem.

Szemem a többi érzékem bolondja,

Vagy több, mint bármely másik. Látlak még,

Pengéden és a markolaton vérfolt:

Nem így volt eddig! — Ilyen dolog nincs.

Szemem szokik a véres feladathoz.

Most úgy tűnik, a világ egyik felén

A természet halott, s a gonosz álom

Lopva kísérti az alvás függönyét.

Boszorkány áldoz sápadt Hekaténak,[77]

A halványuló gyilkosságot farkas

Üvölti talpra, a hű éjjeli őr;

Mint kísértet, a gyilkos puhán lépdel,

Elnyújtva, bűverővel, Tarquinius[78]

Nyomdokán. Lábam alatt te, kemény,

Szikár föld, ne halld meg lépteim,

Nehogy a kövek szólják el magukat,

S a rettenet kiszökjön az időből,

Most, amikor minden összevág.

De csak fenyegetőzöm, ő meg él,

Forró tettre minden szó jeges szél.

         Csengettyű szól.

         Megyek s megvan a tett. Hív a kis harang.

Ne halld meg Duncan, mert ez kongatja el,

Pokolra kerülsz-e, vagy mennybe fel. (El.)

2.2.   Belép LADY MACBETH.

LADY MACBETH: Bátorrá tett, amitől ők[79] berúgtak,

Kialudtak — bennem ébred a tűz.

         [Bagolyhuhogás]

                                       Csönd! Mi ez?

Bagoly rikolt a sors őrjáratán,

S kíván örök, végső jó éjszakát.

Most, mindjárt megteszi!

Az ajtó nyitva van. A két bódult

Őr horkol, más bajt nem csinálhat. Olyan

Szert tettem a pohárba, hogy vagy

Élet várja őket, vagy halál, majd

Meglátjuk, ki győz.

         MACBETH belép a háttérben [két véres tőrrel a kezében].

MACBETH: Ki az? Mi történt?

LADY MACBETH: Mi van, ha felébredtek, és nem sikerült?

Ha nincsen tett, csak bajt hoz ránk a próba.

Csönd! A tőröket odakészítettem,

Nem tévesztheti el. Ha nem hasonlít

Úgy alvó apámra, én teszem meg.

Macbeth![80]

MACBETH: Megtettem. Meg! Hallottál valamit?

LADY MACBETH: Bagoly rikoltott, tücsök sírt, csak ennyit.

Mondtál valamit?

MACBETH: Mikor?

LADY MACBETH: Most.

MACBETH: Ahogy bejöttem?

LADY MACBETH: Igen.

MACBETH: Hallgasd csak!

Ki alszik a szomszédos szobában?

LADY MACBETH: Donalbain.[81]

MACBETH: Szánalmas látvány.[82]

LADY MACBETH: Ne mondj ilyet, ez ostobaság.

MACBETH: Az egyik felnevetett álmában,

A másik meg azt kiáltja: „Gyilkos!”

Fölébresztették egymást, ott álltam,

Hallottam őket, de imádkozni kezdtek,

S visszabújtak az ágyba.[83]

LADY MACBETH: Ketten vannak abban a szobában.

MACBETH: „Isten, segíts” – szól az egyik, „Ámen”,

Mondja a másik, mintha észrevennék

A hóhér kezem. A borzongató

Fohászra nem ment az „Ámen”, pedig

Próbáltam, mikor mondták: „Isten segíts!”

LADY MACBETH: Ne gyötörd magad ennyire.

MACBETH: De mért nem tudtam kimondani, „Ámen”?

Segítség kellett volna fentről,

De az „Ámen” a torkomban rekedt.

LADY MACBETH: Nem jó tetteinkről így gondolkodni,

Mind a ketten beleőrülünk.

MACBETH: Hallottam, valaki azt kiáltja: „Ne aludj

Tovább, Macbeth álmot öl”, az ártatlan

Álmot, mely kisimítja a ráncokat

A gondok zubbonyán, a mély álmot,

Mely elveszi minden nap életét,

Őrlődés gyógyfürdője, megrongált

Elme balzsama, tápláló éltetőnk,

A főfogás a természet asztalán.

LADY MACBETH: Mi van? Nem értem.

MACBETH: Az egész házban az visszhangzott: „Ne

Aludj, Glamis álmot gyilkol, ezért Cawdor

Sem alhat, Macbeth nem alhat többé.”[84]

LADY MACBETH: Ugyan már, ki kiáltott volna?

Drága thánom, csak pazarlod az erőd,

Ha ilyen betegesen állítasz be

Mindent. Hozz egy kis vizet és mosd le

A kezedről ezt a mocskos tanút.

A tőröket meg mért hoztad ide?

Ott kellett volna hagyni. Vidd vissza,

És mázold be az őrök arcát vérrel.

MACBETH: Nem megyek vissza! Rágondolni is félek,

Hogy mit tettem, nem akarom látni,

Nem merem.

LADY MACBETH: Mennyire gyenge lettél!

Kérem a tőröket! Az alvó vagy a holt

Csak kép, semmi más, gyermeki szem fél

A festett ördögtől. Ha vérzik még,

Az ő vérével kenem be a két őrt,

Ez lesz ellenük a koronatanú.[85] [A tőrökkel el.]

         Kopogás kintről.

MACBETH: Mi ez a kopogás? Mi van velem, hogy

Irtózom minden hangtól? Kié ez

A kéz? Nézd, kivájja a szemem!

Vajon Neptun hatalmas óceánja

Tisztára mossa kezem ennyi vértől?

Nem: ha minden tenger egyesül,

Kezem vörösre festi azt a zöld vizet!

         Belép Lady MACBETH.

LADY MACBETH: A kezem olyan színű, mint a tiéd,

De szégyellném, ha a szívem ijedten

Sápadozna.

         Kopogás kintről.

         Kopogást hallok

A déli kapun. Zárkózzunk a szobánkba,

Nem kell sok víz, hogy lemossuk a tettet.

Milyen könnyű lesz akkor! Téged viszont

Elhagy minden erőd.

         Kopogás kintről.

         Hallgasd csak! Megint

Kopognak. Vegyél hálóruhát, nehogy

Azt higgyék, fent voltunk egész éjjel.

Ne merülj el ennyire magadban.

MACBETH: Hogy megtudjam, mit tettem, legjobb volna,

Ha már nem tudnám, ki vagyok.

Kopogás kintről.

Kopogj csak, ébreszd föl az alvó Duncant!

Bárcsak lehetne. (Elmennek.)

2.3.   Belép a KAPUS. Kívülről kopogás.

KAPUS: Itt aztán van kopogás: ha az ember a pokol kapujában őrködne, már rég elfordította volna a kulcsot. (Kopogás) Kip-kop. Ki az ott, Belzebub nevében? Itt jön egy módos gazda, aki felakasztotta magát, mert bő termést remélt. A legjobbkor jössz – remélem, van zsebkendőd, mert mész az izzasztóba. (Kopogás). Kip-kop. Ki az ott… na, a… másik ördög nevében?[86] Á, itt van egy mindent kimagyarázó… a csúsztatások mestere, aki esküdni is úgy tud, hogy az igazság mérlegén mindkét serpenyőt mozgásba hozza egymás ellen; épp elég árulást követett el Isten nevében, mégse tudta becsúsztatni magát a mennyországba. Na, gyere, kedves mester. (Kopogás) Kip-kop. Ki van ott? De hiszen ez egy angol szabó, akinek épp most bújik ki a…z … izéje a legutolsó franc…ia divat szerint készült nadrágból. Gyere, szabó, itt megsütheted a libuskádat. (Kopogás) Kip-kop. Hát már sohase lesz itten csend? Mégis, mit gondoltok, hol vagytok? De ez a hely nem lehet a pokol, ahhoz túl hideg. Elég volt az ördög-kapusságból. Csak néhány hivatalos csúsztatót akartam beengedni, akik puha rugózású hintón tartanak az örök máglya felé. (Kopogás). Mindjárt, mindjárt, no; ejnye, de sürgős! Kérem, ne felejtkezzenek el a kapusról.[87]

         Belép MACDUFF és LENNOX.

MACDUFF: Hogy van ez barátom, olyan késő volt,

Mikor ágyba mentél, hogy most

Korán van a késői kelés?

KAPUS: Parancsára, uram, a második kakasszóig mulattunk, és az ital, uram, három dolgot is felpiszkál.

MACDUFF: Na, mi az a három, amit az ital különösen felpiszkál?

KAPUS: Az az igazság uram, hogy az orrpirosítást, az alvást és a vizelést. Viszont ami a bujálkodást illeti, azt felpiszkálja és bepiszkítja: felpiszkálja a vágyat, de elmarad az előadás. Ezért aztán a sok italra lehet mondani, hogy értelmeinek megfelelően egy ivású, akarom mondani egy ívású a bujasággal: felhevít-lekonyít, megrakatja-elrakatja, felcsinál-becsinál, megcsinálja-kicsinálja, feláll, de aztán meg leáll. Összefoglalva: az ivás és a bujaság együtt lefekteti az igazságot… aludni… oszt jó napot.

MACDUFF: Úgy látom, téged alaposan két vállra fektetett.

KAPUS: Ahogy mondja, uram, még a torkomat is szorongatta alulról, de aztán én torkoltam le, és azt hiszen, én voltam az erősebb, mert ugyan többször levett a lábamról… hányszor is? … minden esetre … hánytam, mert nem engedtem, hogy elszédítsen és megtévesszen ... szóval … lehánytam a lábam.

         Belép MACBETH

MACDUFF: Felkelt a gazdád, úgy látom,

Biztos a kopogás ébresztette fel,

Itt jön.

LENNOX: Jó reggelt, uram!

MACBETH: Jó reggelt nektek is.

MACDUFF: Felkelt-e már a király, thán uram?

MACBETH. Még nem.

MACDUFF: Meghagyta, hogy jó időben keltsem.

 Majdnem késtem egy órát.

MACBETH: Máris viszlek hozzá.

MACDUFF: Tudom, hogy ez kedves kötelesség,

De azért feladat.

MACBETH: Az ilyen munka éppen, hogy pihentet.

Arra van az ajtaja.

MACDUFF: Nem szívesen zavarom, de most ez

A dolgom. (Kimegy.)

LENNOX: Már ma útnak indul a király?

MACBETH: Igen, így rendelkezett.

LENNOX: Ma éjjel minden nyugtalan volt, ahol

Aludtunk, ledőlt a kémény, s azt mondják,

Furcsa jajongást hordott-vitt a szél,

Halálsikolyt, rémisztő szájból ömlő

Jóslatot gomolygó zűrzavarról,

Amikor események roncsait

Sodorja bús korunk. A vészmadár

Zengett az életünkre örökös

Éjszakát. Azt rebesgetik, a föld

Belázasodott, rázta a hideg.

MACBETH: Nehéz éjszaka volt.

LENNOX: Nem éltem még sokat, de ilyenre

Nem emlékszem.

         Belép MACDUFF.

MACDUFF: Iszony! Iszony! Iszony!

Nincs rá a szívben kép, a nyelvben szó!

MACBETH és LENNOX: Miért, mi történt?

MACDUFF: A romlás megalkotta mesterművét.

Szentséggyalázó gyilkosság törte

Át az Úr magasztos házának falát,

S ellopta az építmény életét.

MACBETH: Mit mondtál? Életét?

LENNOX: Csak nem felséges urunkról beszélsz?

MACDUFF: Menjetek be, és nézzetek egy új

Gorgó[88] szemébe, csak nehogy kőszobor

Legyen belőletek. Nincsen szavam,

Lássatok és beszéljetek ti.

         MACBETH és LENNOX el.

                                         Felkelni, felkelni,

Harangot félre verni, gyilkosság és

Felségárulás! Banquo és Donalbain,

Malcolm, mindenki fel, az álmot,

A halál ábrázatát, vessétek le,

Mert valóság vár: maga a halál,

A végítélet képe. Keljetek már,

Hé, Malcolm, Banquo, mint sírból jövő

Szellemek siessetek, a rettenet

Ezt kívánja.

         Félreverik a harangot. Belép [LADY] MACBETH.

LADY MACBETH: Ki fújja itt a borzalom kürtjelét,

Amitől összecsődül az egész

Alvó ház? Beszélj már! Beszélj!

MACDUFF: Ó, asszonyom,

Az én szavam most nem hölgynek való,

Egy nő fülébe jutva újra ölne,

És úgy pottyanna ki.

         Belép BANQUO.

         Ó, Banquo, Banquo,

Felséges királyunkat meggyilkolták.

LADY MACBETH: Jaj nekem, borzalom,

Itt, a mi kastélyunkban?

BANQUO: Ez bárhol iszonyat. Kedves Macduff,

Vond vissza a szavad, és mondd,

Hogy nem igaz.

         Belép MACBETH és LENNOX.

MACBETH: Ha egy órával ezelőtt meghalok,

Boldogan éltem volna. Mostantól

Semmi sem komoly itt, a földi létben.

Minden játékszer, halott a rang, a fény,

Az élet borát lefejték, csak sűrű

Alja az ég büszkesége.

         Bejön MALCOLM és DONALBAIN.

DONALBAIN: Valaki rosszul van?

MACBETH: Ti vagytok, csak még nem tudjátok.

A véretek forrása, kútfeje

Elapadt, maga az élet-kút

Apadt ki.

MACDUFF: Apátokat megölték.

MALCOLM: Kicsoda?

LENNOX: Minden jel azt mutatja, az őrök

Tették, a belső emberek. Sok vér

Csúfítja arcuk és kezük, a két

Véres tőrt párnájukon megtaláltuk,

Le sem törölték; csak bámultak bután,

Nem lett volna szabad megbízni bennük.

MACBETH: Mennyire bánom már, hogy haragomban

Mindkettőt megöltem.

MACDUFF: Hogyan tehetted ezt?

MACBETH: Ki tud egyszerre bölcs és dühös lenni,

Kábultan mérlegelni hűség és jog között?

Az nem is ember. Vad szeretetem

Meglódult, nem lassította ész. Ott

Feküdt Duncan, ezüstös bőrét arany

Csipkével verte ki a vér, s mint hitszegés

A természettel szemben, egy-egy tátongó

Sebe omladék volt, melyen betört

A rontás. S a gyilkosok mesterségük

Bíborában; a tőrök markolatig

Ragacsosak a vértől – nem, itt nem

Volt visszaút annak, aki igazán

Szerette, s tudta, hogy ezt bátorsággal

Hogyan mutassa ki.

LADY MACBETH: Segítség, jaj!

MACDUFF: Valaki segítsen.

         [Lady Macbeth kimegy, támogatják]

MALCOLM [Donalbainhez]: Mondd, miért nem moccan a nyelvünk, holott

Az ügy leginkább minket érint?

DONALBAIN [Malcolmhoz]: Mit mondhatnánk, ha itt minden odúban

Végzet ülhet, hogy lecsapjon ránk?

Meneküljünk. A könnyet forralni kell.

MALCOLM [Donalbainhez]: A mély gyász még csak álldogál szívünkben.

BANQUO: Nézzük meg, hogy van a Lady.

S ha úrrá lettünk kissé fájdalmunkon,

Tanácskozzunk, és hatoljunk a véres

Tett mélyére. Kétely és félelem

Gyötör mindannyiunkat. De a nagy

Isten színe előtt állva keresem

A rejtett indítékot, harcolok

Az áruló gonosz ellen.

MACDUFF: Én is!

MIND: Én is, én is!

MACBETH: Vegyünk magunkra emberibb ruhát,[89]

És találkozzunk kint, a nagyteremben.

MIND: Helyes, helyes.

         Mindenki kimegy, kivéve MALCOLM-ot és DONALBAIN-t.

MALCOLM: Te mit teszel most? Ne menjünk közéjük,

Nem érzett bánat könnyen tettethető;

Rossz ember ebből él. Átszököm Angliába.

DONALBAIN: Én meg Írországba. Ha elválunk,

A biztonság nagyobb. Itt minden ember

Tőrt rejt mosolyában, egy vérrokon

Könnyen véres lehet.

MALCOLM: A gyilkos nyíl

Az íj idegén ül még, mi ne legyünk

A céltáblájukon. Nyergeljünk gyorsan,

Hosszasan nem búcsúzunk, elsurranunk.

Senki sem tolvaj, ha életét lopja:

Magát fogja ki, ha valami foglya.

2.4.   Belép ROSS egy ÖREGEMBER-rel.

ÖREG: Az elmúlt hetven évre jól emlékszem,

Vaskos kötet ez a hosszú idő,

Megéltem szörnyű, különös dolgokat,

De a múlt éjjelhez egyik sem fogható.

ROSS: A menny, jó öreg, bizony ránk ijeszt:

Borzasztja, hogyan alakít az ember

Ezen a lenti, véres színpadon.

Most nappal volna, de az úti lámpást

Elfojtja a sötét. Túl sok az éj,

Vagy a nap szégyenkezik, hogy a föld

Arcát sötét földeli el, és nem

Csókolhatja élénk sugarával?

ÖREG: Ez éppúgy természetellenes, mint a

Tett, ami megtörtént. Múlt kedden is egy

Sólyom büszkén szárnyalt, toronymagasan,

Egerésző bagoly csapott le rá,

És megölte.

ROSS: És Duncan lovai – tényleg rendkívüli –

Mind gyors és pompás, fajtájuk legjava,

Visszavadultak, s béklyót szakítva,

Istállót törve úgy lázadtak fel, mint

Aki ember ellen visel háborút.

ÖREG: Azt mondják, fel is falták egymást.

ROSS: Így volt, csak bámultam a döbbenettől.

         Belép MACDUFF.

ROSS: Nahát, itt a jó Macduff. Mondd, mi újság?

MACDUFF: Kérlek: csak nézz körül.

ROSS: Tudják-e már

Ki tette ezt a több, mint véres tettet?

MACDUFF: Az őrök, akiket Macbeth megölt.

ROSS: Micsoda nap; volt okuk vagy mentségük?

MACDUFF: Pénzért csinálták. Malcolm és Donalbain,

A két királyfi titokban megszökött,

Ezért gyanítható erősen, hogy

Kik a tettesek.

ROSS: Még több lázadás ez

A természet ellen. Pazarló

A becsvágy, amely épp azt rontja,

Amiből épült. Valószínű tehát,

Hogy a királyság most Macbethre száll.

MACDUFF: Nevét már kihirdették, és Scone-ba[90]

Ment, hogy beiktassák.

ROSS: És Duncan teste hol van?

MACDUFF: Colmkillbe[91] vitték,

Minden ősének csontja ott pihen.

ROSS: Te elmész Scone-ba?

MACDUFF: Nem, haza tartok, Fife-ba[92], jó rokon.

ROSS: Én viszont Scone-ba.

MACDUFF: Bárcsak mindent rendben találnál ott.

Jó utat, aztán nehogy az új köpeny

Rosszabb legyen majd, mint a megkopott.

ROSS: Szerencsés utat, jó öreg.

ÖREG: Az Isten áldjon, utad ott vigyen át,

Ahol a rosszból jó lesz, ellenségből

Meg barát.

Vége a második felvonásnak.

III. felvonás

3.1.   Belép BANQUO [lovaglóruhában].

BANQUO: Hát most tiéd lett: király vagy, Glamis,

Cawdor, minden, ahogy a vészlények

Ígérték; s félek, iszonyú rút volt

Ez a játék. De azt is mondták, te itt

Megállsz, és én leszek királyok őse.

Ha nem hazudtak – Macbeth, te fürdesz

Szavaik fényében – és te magad vagy

A bizonyíték, az igazolás.

Mért ne válna be nekem is a jóslat?

Hadd reménykedjem! De csönd, itt jön.

Kürtszó – belép MACBETH mint király, LADY [MACBETH királynőként], LENNOX, ROSS, urak és kísérők.

MACBETH: Itt a fővendég!

LADY MACBETH: Ha nem találjuk meg,

Hiányzott volna a lakománkról,

S minden rosszul sül el.

MACBETH: Ma este, uram, díszvacsora lesz,

Kérlek, legyél jelen.

BANQUO: Rendelkezz velem,

Felség; a kötelesség örökös

Kapocs: nem szakít el tőled.

MACBETH: Ma délután kilovagolsz?

BANQUO: Igen, uram.

MACBETH: Ha nem mennél, a mai tanácskozáson

Kikérnénk mindig megfontolt és okos

Véleményed, de akkor inkább holnap.

Messze mész?

BANQUO: Olyan messze, uram, hogy

Épp visszatérhetek a vacsorára.

Ha lassabb a lovam, kénytelen leszek

Az éjjeltől egy-két sötét órát

Kölcsönkérni.

MACBETH: De nehogy elmaradj a vacsoráról!

BANQUO: Semmiképp nem tenném, uram.

MACBETH: Azt halljuk, vérszagú öcséink

Bujkálnak Angliában és Írországban,

Tagadják az apagyilkosságot,

S furcsa mesékkel tömik mások fülét.

De erről holnap, ez mindannyiunkat

Érintő államügy. Fáradj lovadhoz,

Minden jót, amíg meg nem jössz ma éjjel.

Fiad, Fleance veled megy?

BANQUO: Igen, uram, de már indulnunk kell.

MACBETH: Száguldjatok, lovatok ne botoljon,

Erős hátukra bízlak, jó utat!

         BANQUO el.

         Most hétig mindenki a maga ura,

Tegyétek, ami tetszik, annál is

Édesebb lesz, ha újra látjuk egymást.

Vacsoráig visszavonulunk; addig

Az Isten áldjon.

         Mind kimennek, kivéve MACBETH-et és egy SZOLGÁ-t.

         [a Szolgához] Hé, te, állj csak meg, itt vannak már,

Akiket idehívtam?

SZOLGA: Igen, uram,

A kastélykapu előtt várakoznak.

MACBETH: Kísérd be őket.

         SZOLGA el.

Így lenni semmi;

De biztonságban lenni: az a kérdés.[93]

A félelem Banquótól bennem ragadt;

Királyi jellemében trónol az,

Ami mélyembe vág. Sok mindent meg mer

Tenni, higgadt elmével, és olyan

Bölcsességgel, amely a tetteit

Biztonságos irányba tereli.

Más lénye nem nyomaszt, csak az övé,

Jelenlétében szellemem eltompul,

Mint mondják, Marcus Antoniusé,

Ha Ceasar vele volt. Mikor először

Neveztek királynak, rászólt a nővérekre:

Neki beszéljenek, s e vészpróféták

Úgy köszöntötték, hogy királyok sorát

Nemzi majd. Az én fejemre pedig

Meddő koronát, markomba kiszáradt

Jogart tettek, s kezemből kitépték

A folytatás és siker fonalát.

Nem lesz fiam, aki követne a trónon.

Ha így van, Banquo gyermekeiért

Mocskoltam be magam, őértük lettem

A jó és áldott Duncan gyilkosa,

Őértük került gennyes gyűlölet

Békém poharába, s dobtam a lelkem

Az emberfaló, sátáni kárhozatba.

Királlyá tettem őket, Banquo magjait!

Kihívom inkább a Sorsot viadalra

A legvégsőkig tartó küzdelemben.

Ki az ott?

         Belép a Szolga két GYILKOS-sal.

         [A Szolgához] Most őrizd az ajtót, amíg nem szólok.

[A gyilkosokhoz] Nem tegnap beszélgettünk utoljára?[94]

GYILKOSOK: De igen, felség.

MACBETH: Hát mit gondoltok arról, amit mondtam? Értsétek meg: nem én, hanem ő volt, aki a múltban szerencsétlenné tett titeket, ti azonban engem, az ártatlant gyanúsítjátok. A múltkor ezt elég érthetően elmagyaráztam: bizonyítékokat mutattam, hogyan tévesztett meg és csapott be. Láttátok ügynökei listáját, és hogy azok kikkel működtek együtt, és minden egyebet, amiből egy félkegyelmű vagy nagyon ostoba is megállapíthatja, hogy „mindezt Banquo tette”.

ELSŐ GYILKOS: Igen, tudattad velünk, uram.

MACBETH: De még mennyire, sőt tovább is mentem, és mai találkozónknak ez a tárgya. Vajon annyira túlteng természetetekben a türelem, hogy inkább mindent hagynátok ennyiben? Annyira átjár az evangéliumi szellem, hogy inkább imádkoztok ezért a jó emberért és minden utódjáért, érte, akinek kemény keze alatt görbült a hátatok, aki a sírba taszít, és örökre földönfutóvá tette a családotokat?

ELSŐ GYILKOS: Mi férfiak vagyunk, uralkodóm.

MACBETH: Igen, a „férfi” gyűjtőnév alatt

Szerepeltek, ahogy „kutya” az agár,

A korcs, a spániel, a keverék,

A loncsos szőrű és a vízi eb,

Meg a félig farkas: ezeket mind

Kutyának hívjuk. Becses tanulmányok

Tesznek különbséget a gyors, a lassú,

Az okos, a házőrző és vadászeb

Között, megemlítve az ajándékot,

Melyet a bőkezű természet zárt

Beléjük: ez által mindegyikben van

Valami többlet, amikor az azonos neműek

Lajstromán megjelennek. A férfival

Sincs másképp. Ha tehát fent vagytok

A listán, és nem a férfinem legalján

Tartanak számon, nyilatkozzatok,

S a lelketekre bízom az ügyet;

Gyors végrehajtás, s eltűnt az ellenség;

Mi meg szívünkbe zárunk. Az életet

Addig betegen viselem, amíg

Nem gyógyítja meg az ő halála.

MÁSODIK GYILKOS: Felség, egyként a sok közül, akit

Ütött-vert a világ, nem érdekel,

Dühömben mit csinálok, csak árthassak

Neki.

ELSŐ GYILKOS: Csatlakozom: sok baj szakadt

Fejemre, fáraszt, hogy huzakodjam

A szerencsével; vagy kijavítom

Az életem, vagy elhajítom.

MACBETH: Tudjátok

Akkor, ki az ellenség: Banquo.

GYILKOSOK: Úgy van, uram.

MACBETH: Az enyém is. Köztünk olyan

Véres a szakadás, hogy léte minden

Perce egy-egy döfés oda, ahol

Leginkább élek. Elsöpörhetném

Puszta tekintetemmel, hatalmas

Akaratom percnyi szeszélyeként,

De nem szabad, mert van néhány közös

Barátunk, a pártfogásuk fontos,

Ezért majd velük gyászolom, ámbár

Én sújtom le. Ezért udvarlok

Segítségetekért, s rejtjük az ügyet

A köznép szeme elől: súlyos és

Nyomós okaink vannak.

MÁSODIK GYILKOS: Megtesszük,

Uram, amit nekünk parancsolsz.

ELSŐ GYILKOS: Még ha az életünk…[95]

MACBETH: Lelketek tüze átsüt rajtatok.

Egy órán belül kaptok utasítást,

Hogy hol álljatok lesben, tudatom

A helyes időzítést, a legjobb

Percet, mert ma éjjel kell megtennetek.

Menjetek a kastélytól távolabb;

Tudjátok: árnyék rám nem vetülhet.

És vele együtt – hogy folt vagy botlás

Ne csúfítsa a munkát – abban az órában

Fiát, Fleance-t is várja ez a sors:

A fiú hű társa, és hogy ne legyen,

Éppúgy életbevágó. Ki-ki készülődjön,

Mindjárt jövök.

GYILKOSOK: Nem hagyunk cserben, jó uram.

MACBETH: Üzenek hamar: maradjatok a közelben.

         (Gyilkosok kimennek.)

         Döntöttünk. Banquo, ha lelked a menny várja,

Ma éjjel van esély a nagy utazásra.

3.2.   Belép LADY MACBETH és egy SZOLGA.

LADY MACBETH: Banquo nincs a kastélyban?

SZOLGA: Nincs, asszonyom, de ma éjjel visszajön.

LADY MACBETH: Mondd meg a királynak, hogy néhány szót

Kívánok váltani vele.

SZOLGA: Igenis, asszonyom.

LADY MACBETH: Semmink sincs, a tönk szélén állunk,

Ha belül üres az, amire vágytunk.

Nagyobb biztonság kárvallottnak lenni,

Mint vallani: kár így örömöt venni.

         Belép MACBETH.

         Mi van veled, mért vonulsz mindig el,

Mért választasz rémképet társadul?

Gyötrődsz magadban; ha halottra gondolsz,

Engedd, hadd haljon vele a gondolat.

Ha nincs ellenszer, kár tovább vesződni,

Ha megtettük: nem lehet nem megtenni.

MACBETH: A kígyóba csak belevágtunk, nem

Öltük meg; összeforr, tekergőzik,

És balfogásainkba újranőtt

Fogát vájja. De forduljon ki négy

Sarkából minden, legyen nyomorult

A menny és a föld, mielőtt rettegve

Eszünk-iszunk; lidérces álmok nem

Dúlhatják reszkető éjszakáink.

Feküdjünk együtt inkább a halottal

Akit, hogy jobb legyen létünk, jobblétre

Segítettünk, minthogy az elme kínja

Rázzon önkívületbe. Duncan ott

Lenn a sírban. Békésen alszik, nyugszik

Az elevenség lázai után. Az árulás

Ártott igazán, de már sem acél,

Sem méreg, sem hadak, sem belviszály,

Semmi nem érheti többé.

LADY MACBETH: Drága jó királyom, térj magadhoz,

Simítsd ki gyűrött arcod, légy ma vidám

És önfeledt a vendégek között.

MACBETH: Így lesz, szerelmem, de kérlek, légy te is.

Külön ügyelj Banquóra, tüntesd ki

Figyelmeddel, barátságos szavakkal.

Míg nincs biztonság, rangunkból áradjon

A megnyerő hízelgés; szívünk elé

Arcunkat mint maszkot tartsuk,

S ne lássanak az álruhánk mögé.

LADY MACBETH: Hagy abba! Most azonnal!

MACBETH: Skorpiók nyüzsögnek a fejemben,

Szerelmem! Tudod: Banquo és Fleance él!

LADY MACBETH: Ők is halandó példányai a természetnek.

MACBETH: Van megoldás, igen: sebezhetőek;

Tehát örülj: mielőtt romfalak közt

Csapong a denevér, mielőtt csúf

Ganajbogár indul álmosan dongva

A sötét Hekatéhoz az éjszaka

Tátongó üregét zengetve,

Egy tett történik: neve is iszonyat.

LADY MACBETH: Miféle tett?

MACBETH: Drága csibém, neked nem kell még tudni

Erről; majd tapsolhatsz előadás után.

Gyere, vaksötét éjjel, bogozz

Kendőt nappalunk párás, bús szemére,

És vértől síkos, láthatatlan kézzel

Tépd cafatokra azt a szövetséget[96],

Mely napról napra sápadtabbá tesz.

Sűrűbb a szürkület; varjúhad száll,

Megtér a károgó vadonba; ami

Ma szép volt, bágyadtan konyul le;

Az éj sötét erői ólálkodnak, nézik,

Merre az áldozat. Csodálkozol?

A szavam ne feledd; maradj elszánt,

További bajjal gyógyítjuk, ami bánt.

Kérlek, gyere velem.

3.3.   Belép három GYILKOS.

ELSŐ GYILKOS: De ki utasított, hogy velünk gyere?

HARMADIK GYILKOS: Macbeth.

MÁSODIK GYILKOS: Megbízhatsz benne.

Őt küldték, hogy elmondja pontról pontra,

Mi most a dolgunk.

ELSŐ GYILKOS [a Harmadik Gyilkosnak]: Na, jól van, csatlakozhatsz.

Nyugat felől még dereng egy kis fény.

 Kései utas ilyenkor igyekszik

A legközelebbi fogadóba.

Mindjárt jön, akire várunk.

HARMADIK GYILKOS: Csönd, ez lódobogás!

BANQUO (kívülről): Hé, világítson itt már valaki!

MÁSODIK GYILKOS: Ez ő lesz, a többi vendég

Megérkezett, és be is mentek.

ELSŐ GYILKOS: Leszálltak a lóról.

HARMADIK GYILKOS: Lehet, még majdnem egy mérföldre vannak;

Ő is, mint mindenki, onnan gyalog jön

A kastélykapuig.

         Belép BANQUO és FLEANCE, fáklyákkal.

MÁSODIK GYILKOS: Vigyázat! Fáklya!

HARMADIK GYILKOS: Ő az!

ELSŐ GYILKOS: Essünk neki.

BANQUO: Ma éjjel esni fog.

ELSŐ GYILKOS: De még mennyire!

         A GYILKOSOK támadnak. Az ELSŐ GYILKOS kioltja a fáklyát.

BANQUO: Árulás!

Menekülj, drága Fleance, menekülj, szaladj!

Talán majd bosszút állsz. – Te aljas….! [Meghal. Fleance elmenekül]

HARMADIK GYILKOS: Ki ütötte le a fáklyát?

ELSŐ GYILKOS: Nem erről volt szó?

HARMADIK GYILKOS: Csak egy fekszik itt; a fiú megszökött.

MÁSODIK GYILKOS: Csak félmunkát végeztünk.

ELSŐ GYILKOS: Arról tegyünk jelentést, amit tettünk.

3.4.   Díszvacsorára készülnek. [Két trónszéket helyeznek a színpadra]. Bejön MACBETH [mint Király], LADY [MACBETH mint Királyné], ROSS, LENNOX, URAK és személyzet. [Lady Macbeth leül].

MACBETH: Ismeritek az ülésrendet, foglaljatok helyet rang szerint; a legkisebbet is hozta Isten.

         [Urak leülnek]

URAK: Köszönjük, felség.

MACBETH: A magunk szerény személye majd közétek ül, a gondos házigazda szerepében. Háziasszonyunk helyén marad, de alkalomadtán őt is ide hívjuk.[97]

LADY MACBETH: Kérlek, uram, hirdesd ki minden itt lévő barátunknak szívből jövő jókívánságaim.

         Belép az ELSŐ GYILKOS.

MACBETH: [a Ladyhez] Fogadd szívük mélyéről érkező

Hálás pillantásuk. Ugyanannyi vendég

Van mindkét oldalon; majd ide ülök,

Középre. Mulassatok vidáman,

Mindannyian emeljük poharunk!

         [Az Első Gyilkoshoz]: Vér van az arcodon.

ELSŐ GYILKOS: Akkor az Banquoé.                                         

MACBETH: Jobb egészben itt, mint az ő bőrében.

Elintéztétek?

ELSŐ GYILKOS: Magam végeztem el a torokmetszést.

MACBETH: Te vagy a legeslegjobb gégevágó.

De az se rossz, aki Fleance-szal tette;

Ha te voltál, tényleg páratlan vagy.

ELSŐ GYILKOS: Felséges úr, Fleance elmenekült.

MACBETH: Akkor újra rám tör a roham. Másként

Én lennék maga a tökély, kőkemény

Márvány gránit sziklatömbön, a tág,

A mindenségben áramló levegő;

Most megcsonkítva szűk odúba zártak,

Vigyorgó kétely, rettegés köt gúzsba.

De Banquo biztos?

ELSŐ GYILKOS: Igen, uram, egy mély és biztos árok

Magányos lakója, húsz mély barázda

Húzódik fején: már egy halálos.

MACBETH: Ezt nagyon köszönöm. A hosszabb kígyó

Mélybe vettetett; a kisebb féreg

Most még ártalmatlan, de kinő

Idővel a méregfoga. Most menj,

Holnap majd hallasz rólunk.

         AZ [ELSŐ] GYILKOS el.

LADY MACBETH: Felséges úr,

Vendégeidet elhanyagolod.

Csak ímmel-ámmal nyelik le az ételt,

Ha nem fűszerezi szívélyes kínálás.

Legízesebb a falat háziasan:

Mostantól a hús mellé jókedv-szósz jár,

Anélkül száraz az ilyen lakoma.

         Belép Banquo Szelleme és leül Macbeth helyére.

MACBETH: Kedves, hogy emlékeztetsz!

Jó emésztés szolgálja az étvágyat,

S mindkettőt jó egészség!

LENNOX: Foglaljon helyet, felséges urunk.

MACBETH: Országunk színe-javát ölelné

A ház, ha nem nélkülöznénk Banquo

Jelenlétét. Remélem, egyszerűen

Illem ellen vét, s nem kell aggódnom,

Hogy valami baj érte.

ROSS: Hiánya, uram,

Ígéretére cáfol. Felséged

Megtisztelné társaságunk?

MACBETH: Már mindenütt ülnek.

LENNOX: Itt még van egy fenntartott, üres hely.

MACBETH: Hol?

LENNOX: Itt, itt, uram. Felséged rosszul van?

MACBETH: Melyikőtök csinálja ezt velem?

URAK: Mit, drága felség?

MACBETH: [Banquo Szelleméhez] Nem mondhatod, hogy én tettem; ne rázd

A véres fürtjeid felém!

ROSS: Gyerünk, urak, királyunk nincsen jól.

LADY MACBETH: Barátaink, üljetek vissza. Férjemet

Hasonló rohamok ifjúkorától

Gyötrik. Nyugalom: egy gondolatnyi,

Röpke pillanat, és máris jól lesz.

Ha nézitek, csak ront a helyzetén,

És megbántjátok. Egyetek inkább,

Ne vegyetek róla tudomást.

[Macbethhez]: Férfi vagy te?

MACBETH: Bizony,

Olyan, aki meg meri bámulni,

Amitől ördög irtózva borzad el.

LADY MACBETH: Nagyon megható!

A félelmed festette ezt a képet;

A légben mozgó tőr is onnan ered:

Erről mondtad, hogy Duncanhez vezetett.

Csak borzongás ez, üres szörnyülködés,

Valódi rettenet utánzata;

Dajkák meséje ijeszt így egy téli

Éjszakán a kandalló tüzénél,

Nagymamák örömére. Szégyen, szégyen;

Mért vágsz ilyen arcot? Mit csinálsz? Csupán

Egy széket bámulsz!

MACBETH: Könyörgök, nézd már! Oda, oda nézz!

Hogy mondod?[98] Miért, mi közöm hozzá?

Ha bólogatni tudsz, nyisd ki a szád!

Ha sírkamrák és temetők a holtat

Visszaküldik, keselyűk gyomra lesz

A síremlékünk.

         [A Szellem eltávozik]

LADY MACBETH: Bolond vagy? Légy már férfi!

MACBETH: Úgy láttam, ahogy most előtted állok.

LADY MACBETH: Fúj, micsoda szégyen!

MACBETH: Ember embernek vérét ősidők

Óta ontja; ma már a törvény védi

Az életet, mégis megesnek szörnyű,

Elmondhatatlan gyilkosságok. De

Mindig úgy volt: ha az agy kiloccsant,

Az ember meghalt, ennyi volt és kész.

Most a holtak újra járnak, fejükön

Húsz végzetes vágással, és székedről

Lelöknek. Megfoghatatlanabb, mint

Bármilyen gyilkosság.

LADY MACBETH: Drága királyom,

Hiányolnak nemes barátaid.

MACBETH: Igen, elfeledtem…

Barátaim, ne csodálkozzatok,

Szokatlan nyavalyám semmi komoly,

Ha jól ismertek. Gyertek, igyunk csak,

Szeressük egymást, egészségetekre,

Aztán majd leülök. Bort ide, hé!

         Megjelenik Banquo Szelleme.

         Az egész asztal egészségére,

És Banquóéra, aki úgy hiányzik!

Bárcsak itt lenne! Rátok és rá iszom!

URAK: [Felállnak, emelik poharukat, isznak] Szolgálatunk és hűségünk jeléül!

MACBETH: Menj el, ne lássalak! Takarjon föld!

Csontod velőtlen, valótlan a véred,

S nem látsz, hiába nézel bámuló

Szemeddel!

LADY MACBETH: Férjem viselkedését vegyétek

Rossz szokásnak; egy kissé kellemetlen,

Semmi több.

MACBETH: Merem, amit egy férfi mer:

Gyere, mint nagymérgű, orosz medve,

Orrszarvú fenevad, vicsorgó, kászpi tigris[99],

Vagy legyél más alakban, mint ez itt:

Acélos inaim nem rezdülnének meg.

Vagy támadj fel, és hívj ki egy szál kardra

A pusztaságban; ha reszketnék, bent

Csendben meghúzódom, te meg kiáltsd:

Babázzon vele kisleány! [Banquo Szelleméhez:] El innen,

Szörnyű árny, valóság romlott képe.

         [Banquo Szelleme eltűnik]

         Hogy elmentél, megint ember vagyok.

         [A vendégekhez:] Ne álljatok fel.

LADY MACBETH: Odalett minden mulatság,

Csodálatos felfordulást rendeztél!

MACBETH: Ha van ilyen jelenség,

És, mint nyári felhő, ránk telepszik,

 Ne tüntessük-e ki csodálatunkkal?

Úgy mutatsz, mint idegent önmagamnak;

Hogy maradhat rubinpiros az arcod,

Ha az enyém fehér a félelemtől?

ROSS: Milyen jelenségről van szó, jó uram?

LADY MACBETH: A sok beszéd zavarja, rosszabbul van,

A kérdések feldühítik. Nem kell

Rang szerint kivonulni, menjetek

Gyorsan, szép jó éjszakát.

LENNOX: Jó éjt, s jobb egészséget felséges

Urunknak!

LADY MACBETH: Jó éjt mindenkinek!

         [Mind kimennek, kivéve Macbethet és Lady Macbethet]

MACBETH: Azt mondják, vért kíván: a vér vért kíván.

Volt, hogy mozdult a kő, a fák beszéltek,

Fecsegő szarka, holló- és varjúhad

A látnokoknak értelmére adta

A legkörmönfontabb, legrejtettebb

Gyilkosságokat. Virrad? Vagy éjjel van?

LADY MACBETH: Versengve tanakodnak, melyik: melyik.

MACBETH: Mit szólsz, hogy Macduff nem jött el, holott

Többször is hívtuk?

LADY MACBETH: Járt nála valaki?

MACBETH: Pletykálnak ezt-azt, majd üzenek neki.

Mindegyik házban szolgál egy fizetett

Besúgóm. Holnap korán megyek

A vészlényekhez. Többet kell mondjanak,

Mert tudni akarom a legszörnyűbbet,

Akár a legszörnyűbb áron; mostantól

Minden engedjen nekem. A vérben

Olyan mélyen gázolok, hogy előre

Vagy épp vissza egyformán körülményes.

Fejem furcsán utasítja a kezem,

Ha lelepleznek, elbukom szerepem.

LADY MACBETH: Ami neked kell: fűszerünk, az alvás.

MACBETH: Gyere aludni.

Mint idegen nézem, hogy megyek tönkre,

Új rettegőnek kell a kemény lecke.

– A tettet és a tettetést csak most kezdtük.

3.5.   Mennydörgés. Belép a három BOSZORKÁNY, és találkoznak HEKATÉ-val.

ELSŐ BOSZORKÁNY: Mért ilyen dúlt az arcod, Hekaté?

HEKATÉ: Joggal haragszom, arcátlan személyek,

 Macbethtel levetek összeszűrtétek,

Feladni így rejtvényeket

Halálról hogyan mertetek?

Míg én, varázsló mesternő,

Ki bajt, ragályt titokban sző,

Nem játszhattam el szerepem,

Elhalványult művészetem.

S mindezt kiért? Vajon ki érti?

Emberetek zavaros férfi,

Bosszúálló, és mint az átlag,

Nem nektek él, csupán magának.

Tegyétek jóvá, holnap rátok

A mély Acheron[100] partján várok,

Ő is ott lesz, már kora reggel:

A sorsát tudni vágyó ember.

Minden legyen: varázs, csalétek,

Ráolvasás és jósedények.

Most levegőbe! Az éjszakát

Komor végzettel hatom át,

Dolgozom, míg eljön a dél.

A holdon van egy sarok-él,

Azon gyűlik egy csepp, kövér,

Elkapom, mielőtt földet ér;

Varázzsal párlom jó előre,

Látvány gőzölög fel belőle,

Tudd a káprázat erejét,

És megzavarjuk a fejét.

Halálát, végzetét nem féli,

Vágyait valóságnak véli.

Tudjuk jól, a halandó vágya

És ellensége a biztonsága.

         Kintről zeneszó, és egy dal: „Gyere, gyere, Hekaté…”.

         De hívnak most, nézd, az a kicsi szellem

Ködös felhőn ül, és fenn vár engem. [Elmegy.]

ELSŐ BOSZORKÁNY: Gyerünk, siessük, különben visszajön.

         Mind el.

3.6.   Belép LENNOX és egy másik NEMES ÚR.

LENNOX: Talán nem gondoltad még át, amit

A múltkor mondtam, most annyit csak,

Hogy ez az egész roppant különös.[101]

Az tény, hogy Macbeth megsiratta a jó

És áldott Duncant, de gyilkosság volt, ez

Is tény. A bátor Banquo kint járt még

Késő éjjel; mondhatod, persze, hogy

Fleance ölte meg, hiszen elmenekült.

Ne járkáljunk későn odakint. Ki

Tagadhatná, milyen szörnyűség, hogy

Malcolm és Donalbain megölte jó

És áldott apját? Ez megveszekedett

Tény; Macbeth pedig meggyászolta. Vagy

Szent dühében nem szaggatta-e szét

A két ittas és álomittas őrt?

Ugye, nemes tett volt? És mennyire

Bölcs egyben: felháborodott volna

Az égő szív, ha az őrök tagadnak.

Tehát azt mondom: mindent jól csinált,

S ha foglya lett volna a két királyfi

– Ettől az Isten óvjon –, megtanulták

Volna, mi az: apát ölni. És Fleance is.

Sőt, Macduffról is azt hallom, kegyvesztett

Lett: túl egyenes volt a zsarnokkal[102], és

Nem vett részt a lakomáján. Uram,

Elárulnád, hogy Macduff hol van most?

NEMES ÚR: Duncan fia[103], akit ez a zsarnok

A születési jogától megfosztott,

Angliában él; a roppant ájtatos

Edvárd király olyan kegyelmesen

Fogadta, hogy önérzetét nem kezdte

Ki a rossz szerencse. Macduff a szent

Királyhoz utazott, segítse harcba

Hívni Northumberlandet és vitéz

Siwardot, hogy úgy legyen, mint régen

– Ha a fentiek is úgy akarják –,

Díszítse újra hús az asztalunkat,

Alvás az éjszakát, és véres kések

Ne zavarják esti lakomáink.

Hűséges tisztelet és szabadon

Szolgáló hűség legyen részünk: ez nincs most.

A hírek felingerelték Macbethet,

És háborúra készül.

LENNOX: Ő küldött Macduffért?

NEMES ÚR: Pontosan, s mikor egy határozott

„Nem én, uram”-ot kapott válaszul

A borús küldönc, azonnal hátat

Fordít, és dúdolgat, azt sejtetve:

„Megbánod te még ezt a léha percet,

Egy sótlan választ így nyakamba sózni!”

LENNOX: Ez majd, remélem, Macduffnak azt súgja,

Hogy legyen óvatos, és bölcsességgel

Tartson távolságot. Egy szent angyal

Repüljön Angliába, s mielőtt

Macduff megérkezne, az udvarnak

Hirdesse üzenetünk; őt[104] meg áldás

Lendítse haza, szenvedő hazánkba,

Melyre elátkozott kéz tenyerel.

NEMES ÚR: Én is vele küldöm hő imám.

Vége a harmadik felvonásnak.

IV. felvonás

4.1.   Mennydörgés. Belép a három BOSZORKÁNY [egy üsttel].

ELSŐ BOSZORKÁNY: Hármat nyávogott a macska,

Csíkos, cirmos, tarka-barka!

MÁSODIK BOSZORKÁNY: Háromszor és még egyszer

Sivít a sün: ez a jel!

HARMADIK BOSZORKÁNY: Hárpia, a jótevőnk,

Rikolt: Eljött az időnk!

ELSŐ BOSZORKÁNY: Körbe keringj, üst körül,

Minden méreg lemerül.

Síkos varangy első falat,

Szunnyadt jeges kövek alatt,

Éjjel, nappal, csukott szemmel,

Mérget izzadt, harmincegyszer.

MIND: Dobja jobbra, dobja balra,

Láng dagassza, üstje falja.

MÁSODIK BOSZORKÁNY: Lápi kígyó egy gerezdje

Lesz az üstlébe eresztve,

Béka ujja, gőte szeme,

Bőregérbőr, kutya nyelve,

Vakféregfog, kígyómarás,

Gyíkláb, kuvikszárny: üstvarázs,

Rontásra rémigét keress,

Bugyogj és forrj, pokolleves!

MIND: Dobja jobbra, dobja balra,

Láng dagassza, üstje falja.

HARMADIK BOSZORKÁNY: Sárkánypikkely, farkas foga,

Múmiává vénült banya,

Mindent faló cápa gyomra,

S szükségünk van mérges gyomra:

Éjjel ásott gumójára,

S kell káromló zsidó mája,

Kecskeepe, fűz egy fürtje,

Fogyó holdkor tépve-fűzve,

Török orra, tatár ajka,

Az is legyen pogányfajta,

Olyan kisded keze-ujja,

Akit ma szült szajha anyja,

Rögvest az árokba dobta,

De előtte megfojtotta.

Bélből rántás, tigrisé,

S készen áll a varázslé.

MIND: Dobja jobbra, dobja balra,

Láng dagassza, üstje falja.

MÁSODIK BOSZORKÁNY: Pávián vér épp jól hűt

Egy ilyen varázsnedűt.

         Megjelenik HEKATÉ, és másik három Boszorkány[105].

HECATE: Jól van! Számíthattam rátok,

 Jutalmatok megkapjátok,

Álljátok az üstöt körbe,

S mint tündér, manó vagy törpe,

Énekeljetek neki,

Így lesz varázzsal teli.

         Zene és dal: „Sötét szellemek/lelkek”. Hekaté és három boszorkány távozik.

MÁSODIK BOSZORKÁNY: Hüvelykujjaimban érzem:

Valami gonosz jön éppen,

Bárki jár itt: bűvös zár nyit.

         Belép MACBETH.

MACBETH: Mi van, titkolódzó, éjsötét banyák?

Mi dolgotok itt?[106]

MIND: Tett, de nincs neve.

MACBETH: Bárhonnan van, tudásotok

Legsötétebb mélységére kérlek,

Feleljetek nekem.

Bár vad szeleket gyűjtötök templomok

Ostromára, bár zilált hullám öklel

Hajót, hogy megtévessze, elsüllyessze,

Bár dús vetést és fákat orkán tördel,

Bár várfal omlik védői fejére,

Bár paloták és piramisok csúcsai

Alapjaikba zuhannak bele,

Bár az őstermészet kincseinek

Legjava herdálódik, hogy még

A pusztulás is belesápad, mégis:

Válaszoljatok, ha kérdezek.

ELSŐ BOSZORKÁNY: Beszélj!

MÁSODIK BOSZORKÁNY: Vallass!

HARMADIK BOSZORKÁNY: Válaszolunk.

ELSŐ BOSZORKÁNY: A mi ajkunkról kívánod hallani,

Vagy azoktól, akik nekünk parancsolnak?

MACBETH: Hívjátok ide, hadd lássam őket.

ELSŐ BOSZORKÁNY: Disznóvér kell, olyan koca,

Kilenc kölykét mind felfalta,

A bitófa izzadt zsírja,

Hogyha gyilkos lengett rajta:

Dobd a lángba! Dobd!

MINDHÁROM BOSZORKÁNY: Mindegy, magasból vagy mélyből,

Mutasd, ki vagy és mi végből.

         Mennydörgés. [Belép] az ELSŐ JELENÉS, sisakos Fej.

MACBETH: Beszélj nekem, te, rejtélyes erő…

ELSŐ BOSZORKÁNY: Tud olvasni gondolataidban,

Hallgasd, ne szólj egy szót sem.

ELSŐ JELENÉS: Macbeth, Macbeth, Macbeth: messze kerüld Macduffot,

Kerüld Fife thánját. — Engedj el. Elég.

         Alászáll.

MACBETH: Bármi vagy, köszönöm a jótanácsot.

Félelmem hangszerén tisztán játszol.

Csak még egy szóra…

ELSŐ BOSZORKÁNY: Nem lehet neki parancsolni. Itt egy másik,

Még hatalmasabb, mint az első.

         Mennydörgés. [Belép] a MÁSODIK JELENÉS, egy véres Gyermek.

MÁSODIK JELENÉS: Macbeth, Macbeth. Macbeth.

MACBETH: Bár három füllel hallhatnálak.

MÁSODIK JELENÉS: Légy véresen elszánt, vakmerő,

Gúnyolva kacagd az emberek hatalmát,

Mert nem árthat Macbethnek, akit anya szült.

         Alászáll.

MACBETH: Akkor, Macduff, csak élj, mit féljek tőled?

De megkétszerezem biztonságomat,

Szaván fogom a sorsot: mégse élj,

Hogy a sápadt szívű félelemnek

Szemébe mondhassam: „hazudsz nekem”,

S békén alhassak mennydörgéskor is.

         Mennydörgés. Belép a HARMADIK JELENÉS, egy koronát viselő Gyermek, kezében (élő) fa.

         Mi ez? Úgy növekszik, mint királyi sarj,

 S a kisgyermek fején uralkodói

Jelvény díszeleg.

MINDEN BOSZORKÁNY: Figyeld, de ne szólítsd meg.

HARMADIK JELENÉS: Légy oroszlánszívű és magabiztos,

 Sértés, fenyegetés, vagy pusmogó

Összeesküvés ne érdekeljen.

Nem győzhetik le soha Macbethet,

Amíg Birnam Nagy Erdeje nem indul

Ellene, Dunsinane magas hegyére.

         Alászáll.

MACBETH: Az pedig sosem lesz:

Ki hívja be a fákat katonának,

Ki mondja: „gyökerek, díszlépésben

Ki a földből?” Ez édes jóslat, jól van.

Ti lázadó halottak, maradjatok

A sírban, míg Birnam fái meglódulnak,

Macbethünk pedig a főhelyen

A természettől bérli életét:

Idő adósa, de csak mint bárki más.

Ám szívem dobban, egyet kérdezne még:

Királyok lesznek-e majd Banquo sarjai?

MINDEN BOSZORKÁNY: Ne akarj többet tudni.

MACBETH: Ezt tudnom kell! Ha megtagadjátok,

Örökké tartó átok sújtson rátok.

         [Az üst lesüllyed.] Fuvolások.

         Az üst mért süllyed el? Mi ez a zaj?

ELSŐ BOSZORKÁNY: Mutasd!

MÁSODIK BOSZORKÁNY: Mutasd!

HARMADIK BOSZORKÁNY: Mutasd!

MINDEN BOSZORKÁNY: Szemet tágíts, szívnek gyászt hozz,

Jöjj mint árnyék, s úgy is távozz.

         Belép mint jelenés nyolc király, az utolsó kristálygömböt tart, amelyben látszik a jövő. Mögöttük BANQUO szelleme.

MACBETH: Te is[107] olyan vagy, mint Banquo szelleme.

Bukj már alá! Koronád égeti

A szemgolyómat. És a hajad, ez

A másik kerek aranykorona,[108]

Szakasztott olyan, mint az elsőn vagy

A harmadikon. — Mocskos banyák, mért

Mutatjátok ezt? Még egy? Pukkanj ki, szem!

Hát ítéletnapig húzódik a sor?

Még egy hetedik is? Ne lássak többet.

De jön a nyolcadik, és kristálygömböt

Tart: benne még többet látok: hármas

Jogar, kettős országalma, borzalom!

De igaz a látvány, mert vérrögökkel

Fürtjein Banquo rám mosolyog, és

Azt mutatja: ott vannak sarjai.

         Eltűnik a királyok jelenése, BANQUO szellemével együtt.

         Hát akkor így lesz?                                                           

ELSŐ BOSZORKÁNY: Igen, uram, így lesz, így van. De mért áll

Macbeth úgy, mint útvesztőben?

Gyertek csak, húgaim, bűbájainkkal

 Felvidítjuk, itt a bemutató!

Én hangot csiholok a puszta légből,

Te válassz táncot az őrültekéből,

Boldogan mondhassa nagy királyunk,

Megérte, hogy a ma estére várjunk[109].

         Zene. A BOSZORKÁNYOK táncolnak, majd eltűnnek.

MACBETH. Hol vannak? Elmentek? Ez a vészes óra,

Átkozott legyen minden krónikában!

Gyere be, aki kint vagy!

         Belép LENNOX.

LENNOX: Mit parancsol felséged?

MACBETH: Láttad a vészlényeket?

LENNOX: Nem én, jó uram.

MACBETH: Nem látogattak meg?

LENNOX: Nem, uram, dehogy.

MACBETH: Romoljon alattuk meg a levegő,

S átkozott legyen, aki még bízik bennük.

Lódobogást hallottam, ki jött meg?

LENNOX: Egy páran, hírhozók, azt mondják,

Macduff átszökött Angliába.

MACBETH: Átszökött Angliába?

LENNOX: Igen, uram.

MACBETH [Félre]: Idő, előre látod rémes terveim;

A gyorsan tűnő célt sohasem érjük el,

Ha nem jár vele tett. Mostantól ami a szívemben

Megfogan, kézen fogom[110]. És hogy gondolataimat

Meg is koronázzam, azonnal megteszem,

Amit gondolok. Meglepem Macduff várát,

Elfoglalom Fife-ot, kardélre hányom

Asszonyát, kölykeit és a többi

Szerencsétlent, aki hozzá húz. Nem

Kérkedek bolondként: meglesz a tett,

Sóhaj helyett; nem hűlhet ki a cél.

[Lennoxhoz]: Hol vannak hát a hírhozó urak?

Vezess hozzájuk! [Kimennek]

4.2.   Belép [LADY MACDUFF], a FIA és ROSS.

LADY MACDUFF: Mért menekült el[111]? Valami rosszat tett?

ROSS: Türelem, kérlek, drága asszonyom…

LADY MACDUFF: Türelem? Neki nem volt; ez értelmetlen.

Van úgy, hogy nem a tettünk árul el,

Hanem a félelem tesz árulóvá.

ROSS: Nem tudhatod, hogy félelem volt-e,

Vagy épp bölcsesség.

LADY MACDUFF: Bölcsesség? Itt hagyja feleségét,

 Kisgyermekeit, a házát, birtokát,

Ahonnan maga is menekül? Nem

Szeret minket. A természetben is

Az ágrólszakadt ökörszem, a legkisebb

Madár harcol a nagy bagollyal, védi

A fiókáit, fészkét nem engedi.

Itt mindenki gyáva, semmi a szeretet;

Esztelen rémület ez, nem bölcsesség!

ROSS: Drága húgom, szedd össze magad! Férjed

Igenis bölcs, okosan mérlegel,

És tudja, mikor mit kell tennie.

Nem merem tűzni-fűzni, de iszonyú

A kor, amelyben árulóvá válunk,

De nem tudjuk magunkról; suttogunk

Félelmekről, de nem értjük, mitől

Félünk, mert az névtelen; csak sodródunk

A vad, nyílt óceánon, és nincs utunk

Semerre. Most mennem kell, de hamar

Visszatérek. A mélypontról csak felfelé

Van út, rosszabb már nem lehet. Kishúgom,

Isten áldjon!

LADY MACDUFF: Fiamnak van apja, de még sincs.

ROSS: Bolondság volna tőlem itt maradni:

Nekem kínos, neked csak szomorúság,[112]

Most rögtön távozom.  (Kimegy.)

LADY MACDUFF: Fiam, apád meghalt. Most mihez kezdesz?

Hogy élsz tovább?

KISFIÚ: Mint a madarak, anyám.

LADY MACDUFF: Csak nem kukacokon és legyeken élsz?

KISFIÚ: Ahogyan ők: azon, amit találok.

LADY MACDUFF: Kis madaram, háló, madarász tőre, csapda, más kelepce eddig még nem ért, ezért nem félsz tőlük.

KISFIÚ: Miért félnék, anyám? A pici, sovány madarat nem bántják.

És az apám nem halt meg, akármit mondasz.

LADY MACDUFF: De igen, halott. Hogy szerzel új apát?

KISFIÚ: És te új férjet?

LADY MACDUFF: Bármelyik piacon akár húszat kapok.

KISFIÚ: Akkor csak azért vedd meg őket, hogy aztán eladhasd mindet.

LADY MACDUFF: Eszes gyerek vagy, de még sokat kell tanulnod.

KISFIÚ: Anyám, apa áruló volt?

LADY MACDUFF: Igen, áruló.

KISFIÚ: Mi az, hogy áruló?

LADY MACDUFF: Hát, aki esküdözik és hazudik.

KISFIÚ: És aki ezt csinálja, az mind áruló?

LADY MACDUFF: Mindenki, aki ezt csinálja, áruló és fel kell akasztani.

KISFIÚ: És aki esküdözik és hazudik, mind fel kell akasztani?

LADY MACDUFF: Mind egy szálig.

KISFIÚ: Kinek kell felakasztani?

LADY MACDUFF: Hát a becsületes embereknek.

KISFIÚ: Akkor az esküdözők és hazugok mind bolondok, mert elég esküdöző és hazug van, hogy megverjék a becsületes embereket, és felakasszák őket.

LADY MACDUFF: Kis majom! Ne félj, az Isten ad majd bölcsességet. De hogyan pótolod az apádat?

KISFIÚ: Ha meghalt volna, most zokognál, megsiratnád: nem akarsz sírni, tehát gyorsan új apát kell kapnom.

LADY MACDUFF: Szegénykém, miket mondasz, csak beszélsz összevissza.

         Belép egy HÍRHOZÓ.

HÍRHOZÓ: Isten áldása kísérjen, szép hölgy.

Te nem ismersz, én pontosan tudom,

Kit tisztelhetek benned. Sajnos nagy és

Közvetlen veszély fenyeget, kérlek,

Fogadd el tisztaszívű jótanácsom:

Ne találjanak itt. El innen gyorsan,

Kicsinyeiddel együtt! Tudom, hogy

Vad dolog így rád ijesztenem, de

Ha baj ér, az nagyobb kegyetlenség,

És személyed ennél fontosabb. Ég óvjon,

Nem merek tovább maradni.

         Kimegy.

LADY MACDUFF: De hát hová szaladjak?

Nem tettem semmi rosszat. Tudom, tudom,

Ez a földi világ, ahol a gonoszság

Arat zajos sikert; a jótettet meg

Veszélyes hóbortként könyvelik el.

De hát nem úgy védekezem-e, ahogy

Egy nő szokott: „nem tettem semmi rosszat”?

         GYILKOSOK törnek be.

         Micsoda arcok….

GYILKOS: Hol van a férjed?

LADY MACDUFF: Remélem, nem szentségtelen helyen,

Ahol a magadfajta rátalálna.

GYILKOS: A férjed áruló.

KISFIÚ: Hazudsz, te csimbókos hajú gazember!

GYILKOS: Micsoda, te záptojás?

Te kis szaros: áruló vakarcsa! [Megöli]

KISFIÚ: Anya, megölt.

Könyörgök, menekülj!

         Mind el, LADY MACDUFF azt kiáltozza, „Gyilkos!”, mögötte a Gyilkosok, akik magukkal cipelik a fiát.

4.3.   Belép MALCOLM és MACDUFF.

MALCOLM: Keressünk egy elhagyatott, árnyékos

Helyet, és sírjuk ki jól magunkat.

MACDUFF: Inkább markoljuk meg halálos vasunk,

S mint jó bajtársak, mentsük a romlástól

Jogos örökségünk. Minden új reggel

Új özvegyek jajongnak, új árvák

Sírnak, új gyász üti arcul a mennyet,

Hogy visszhangzik belé, mintha Skócia

Lelke volna, s egyetlen szótagban

Üvöltené ki, mi fáj.

MALCOLM: Gyászolnom kell, amit el kell hinnem,

És el kell hinnem, amit már tudok,[113]

S ha tudom, bepólyálom a sebeket,

Amint kedvez a tettnek az idő.

Talán úgy van valóban, ahogy mondtad.

A zsarnokról is, akinek ma már

Puszta neve sérti nyelvünk, azt hittük,

Derék ember. Te is szeretted. Eddig

Téged nem bántott. Keveset éltem,

És hozzá eljutsz, ha engem használsz fel:

Megfontolandó ma született bárányt

Adni egy éhes isten haragvó kezébe[114].

MACDUFF: Nem vagyok áruló.

MALCOLM: De Macbeth az.

A legedzettebb jellem is megroppanhat

Nagy nyomás alatt. Ne haragudj rám:

Hogy te mi vagy, én nem szabhatom meg,

S ragyognak még az angyalok, bár egyszer épp

A fényhozó bukott le. A jóság

Azért csak jóságnak tűnik,

Még akkor is, ha rút belsőt takar.

MACDUFF: Minden reményemet elvesztettem.

MALCOLM: Talán úgy, ahogy én a bizalmamat.

 Mért hagytad ott, ridegen, búcsú nélkül

A gyerekeid és a feleséged,

Imádatod legdrágább tárgyait?

Tisztességedben nem kételkedem,

Ne haragudj: a saját biztonságom

Tesz gyanakvóvá. Én gondolhatok bármit,

Attól te még igaz ember lehetsz.

MACDUFF: Hát akkor vérezz, vérezz, szegény ország!

Zsarnokság dísze: szilárd az alapzatod,

Mert jóság nem mer érinteni se.

Csak hízzál, gazdagodj, neved tovább

Ragyoghat. Sohase lennék gazember, az,

Akinek gondolsz, hiába kínálnák

A zsarnok tartományát, s ráadásként

A Kelet kincseit.

MALCOLM: Nem akartalak megsérteni.

Nincs arról szó, hogy egyáltalán nem

Bízom benned. Az ország szerintem is

Posványba süllyed az iga alatt,

Sír, vérzik, minden nap új sebet kap.

De mégis volna néhány segítő kéz:

Visszahelyeznének jogaimba,

És pár ezer katonát felajánlott

A jó angol király is. Ennek ellenére,

Ha rálépek a vad zsarnok fejére,

Vagy azt kardom hegyére tűzöm,

Szegény országom csak még szaporább bűnt,

Még több szenvedést és görbe utat

Lát majd az új királytól.

MACDUFF: Ki lenne az?

MALCOLM: Természetesen én – akinek

Húsában sokfajta bűn zárványként

Lapul: amikor felnyitják rendre mindet,

A sötét Macbeth hófehérnek látszik,

S szegény államunk majd kisbáránynak tartja

Az én végtelen vétkeimhez képest.

MACDUFF: A poklok fészkének összes légiója

Nem ismer olyan átkozott ördögöt,

Aki gonoszságban túltenne Macbethen.

MALCOLM: Elismerem, hogy vérszomjas, tékozló,

Kapzsi, hamis, csalárd, álnok, hirtelen

Haragú, rosszindulatú, gázol

Minden nemű és fajú bűnben egyaránt.

De az én kéjvágyam feneketlen,

Feleségeiteket dögkútként

Elemésztem; kívánnék lányt, tisztes

Matrónát, szüzeket;

Étvágyam letépne minden zárat,

Ami utamban áll. Nem tudom, mi az:

Önmegtartóztatás. Inkább Macbeth,

Mintsem ilyen király, nem?

MACDUFF: A zabolátlan, féktelen természet

Zsarnokságba fullad: sok trón ürült

Meg így, sok király így ment tönkre. De

Csak szerezd meg, ami a tiéd: ne félj,

Örömöd mámorító mezőkön

Kóborolhat, míg te józan maradsz:

Így tévesztheted meg a közvéleményt.

Sok hölgy fog jelentkezni. Keselyű

Étvágyadnak sok is lesz talán:

Ha érzik, hogy kellenek, ők maguk

Ajánlkoznak.

MALCOLM: Csakhogy zavaros, kóros vágyaimban

Szárába szökkent a telhetetlen

Kapzsiság is: ha király lennék, minden

Nemest levágnék, elvenném földjüket,

Kívánnám ékszerük és házaik:

A „még több” csupán zsíros szaft nekem,

Mely éhségem táplálja. Veszekedést

Rendeznék álürüggyel, a jók és

Becsületesek vagyonát eloroznám,

Ilyen vagy olyan címen.

MACDUFF: Ez a kapzsiság mélyebbre nyúlik:

Ártalmas gyökere nem egynyári

Vágyat gerjeszt; ez bizonyult

Mohó királyok hóhérpallosának.

De ne félj, uram: Skóciában gazdag

Az aratás, a sok kis csűr megtölti

Majd nagy magtárad; ez nekünk megéri,

Ha erényeid mázsáján mérjük le.

MALCOLM: De nincsenek. A királyi erények:

Bölcs döntés, igazmondás, önmérséklet,

Megbízhatóság, jótékonykodás,

Kitartás, megbocsátás és alázat,

Jámborság, merészség, türelem, erő –

Ezekkel én nem élek, ám a gazság

Minden válfajában járatos vagyok,

És gonoszságomban tettek fogannak.

Ha én lennék hatalmon, az összhang

Édes tejét, bizony, pokolba önteném,

Felforgatnám az egyetemes békét,

A föld egysége így bomlana szét.

MACDUFF: Ó, Skócia, Skócia!

MALCOLM: Akkor mondd meg, így alkalmas vagyok-e

A kormányzásra. Bemutatkoztam, tessék.

MACDUFF: A kormányzásra? Arra sem vagy

Alkalmas, hogy élj. Nyomorult nemzet!

Zsarnok trónbitorló véres jogara

Sújt! Vajon mikor látsz üdvösebb

Napot? Királyi széked legigazabb

Sarja maga átkozza ki önmagát,

És káromolja ősei jogát.

Apád valódi felkent, szent király volt,

Szülőanyád, a királyné a talpán ritkán,

Inkább térden állt, s mindennap készen arra,

Hogy kikérjék a lelkét. Na, Isten áldjon,

A sok gonoszság, amit magadról

Felsoroltál, most engem is száműz

A szép Skóciából. Szegény szívem,

Oda minden remény.

MALCOLM: Macduff, nemes felindulásodat

A becsület szülte. Sötét kétségeim

Elsöpörted, gondolataim most

Egyenes jellemedhez igazodnak.

Az ördögi Macbeth megkísértett,

Már-már bűvkörébe vont, s a szerény

Bölcsesség nem engedte, hogy hamar higgyek,

De Isten intézte fönt kettőnk ügyét,

Most téged követlek, megtagadom

A hamis ösvényt, és visszavonom

Mindazt a bűnt és vádat, amelyet

Magamról mondtam: ezektől iszonyodik

Természetem. Nővel még nem háltam,

Nem esküdöztem üresen soha,

Ritkán kívántam, ami nem az enyém,

Nem vagyok hitszegő, az ördögöt

Sem adnám föl titokban senkinek:

Az életben gyönyörködöm, s az igazságban.

Első hazug beszédem az imént

Mondottam el, önmagam ellen. Egy dolog

Vagyok igazán: a tiéd, és szegény

Pusztuló hazámé; mielőtt jöttél, történt,

Hogy Siward készenlétbe állított

Tízezer háborúra edzett katonát.

Együtt megyünk, és a jószerencse

Úgy kísérjen, ahogy igaz ügyet

Szolgálunk. Most mért nem mondasz semmit?

MACDUFF: Két ennyire vonzó és taszító

Vallomást nehéz így összerakni.

         Belép egy ORVOS.

MALCOLM: Jó, majd folytatjuk.

Érkezik-e már a király[115]?

ORVOS: Igen, uram, néhány nyomorult lélek

Ácsorog odakint, áhítják gyógyító

Kezét. Az orvoslás értetlenül áll

Nyavalyáik előtt,

De a menny olyan szentséggel ruházta

Fel királyunk jobbját, hogy egyetlen

Érintése megtisztítja őket.

MALCOLM: Köszönöm, tudós doktor.

MACDUFF: Miféle betegségről van itt szó?

MALCOLM: A „Gonosz”: ez a neve.

A jó királyban csodás erő lakik,

Ennek kézzelfogható jeleit

Magam láttam, itt, Angliában. Hogy

Miként beszél a mennyel, az ő titka,

De hatalmas, dagadt kelésekkel megvert

Emberek felgyógyulnak szemnek is

Fájó, gennyedő sebekből. Aranyból

Érmét akaszt a nyakukba, miközben

Szent imákat mormol, s azt mondják, ezt

A gyógyerőt majd utódjára hagyja.

Különös képessége jövőbe

Látó készséggel párosul. Sokféle

Áldás öleli trónusát, s mind őt dicsérik.

         Belép ROSS.

MACDUFF: Nézd csak, ki jön itt!

MALCOLM: A mi földünkről érkezett, de nem

Ismerem.

MACDUFF: Kedves, jó rokon, Isten hozott.

MALCOLM: Tudom, ki vagy! Az Úristen hamar

Megmutatta: nem vagy idegen.

ROSS: Így legyen, felséges úr.

MACDUFF: Változott-e valami Skóciában?

ROSS: Szegény ország, már-már fél szembenézni

Azzal, mi lett belőle. Nem hívhatjuk

Anyánknak, csak sírgödrünknek, és

Senkit nem látsz egyszer se mosolyogni,

Legfeljebb azt, aki nem tud semmiről.

Sóhaj, nyögések, sikolyok tépik

A levegőt, sértik a fület, már

Nem számolja senki. A vad fájdalom

Mindennapos lett. A lélekharang

Nem tudja, kiért szól, s a jóemberek

Élete előbb ér véget, mintsem

A virág elhervadna sapkájukon:

Haldokolnak, megbetegszenek.

MACDUFF: Ezt szépen mondtad; fájdalmas igazság.

MALOLM: Mi a legújabb gyász oka?

ROSS: Hogy a gyászhír már nem él egy órát se,

Már percenként jön az újabb és újabb.

MACDUFF: Hogy van a feleségem?

ROSS: Hát, jól.

MACDUFF: És a gyerekeim?

ROSS: Ők is.

MACDUFF: A zsarnok nem háborgatta őket?

ROSS: Nem, nagy békében voltak, amikor

Eljöttem.

MACDUFF: Mért fukarkodsz a szóval? Mi történt?

ROSS: Amikor indultam, hogy beszámoljak

Nektek, nehéz szívvel, az a hír járta,

Hogy sok derék társunk külföldre ment,

És szerintem emiatt van az is,

Hogy a zsarnok csapatokat állít.

Nagyon kell a segítség. [Malcolmnak] Csupán egy

Pillantásod katonát teremtene

Skóciában, és az asszonyok is

Harcolnának, hogy levethessék

Szörnyű gyötrelmeik.

MALCOLM: Vigasztald őket,

Hogy jövünk már. Anglia kegyesen

Siwardot és tízezer emberét adta

Kölcsön; kipróbált harcos az öreg,

Nincs jobb a keresztény világban.

ROSS: Bár viszonozhatnám ezt hasonló

Vigasszal, de szavam inkább

A puszta levegőbe üvölteném,

Ahol nem sérti a fület.

MACDUFF: Kinek szól a hír? Mindenkinek, vagy

Csak egyetlen szívbe markol?

ROSS: Nincs becsületes lélek, akit ne

Rendítene meg igazán, de a történet

Veleje csak rád vonatkozik.

MACDUFF: Ha az enyém, ne titkold el, gyorsan

Mondd, ki vele!

ROSS: Nehogy füled örökre elátkozza

Nyelvemet, mert ilyen súlyos hangokat

Még nem hallottál.

MACDUFF: Jaj, azt hiszem, tudom már…

ROSS: A váradat hirtelen megrohanták,

S kíméletlenül lemészárolták

Feleségedet és gyermekeidet.

Ha mindent pontosan elmondanék,

Téged is meggyilkolt őzgidáid

Mellé löknélek holt tetemként.

MALCOM: Jóságos Isten! De ne fojtsd el a bánatod,

Szóba öntsd, ami fáj; a néma gyász csak

Suttog a nehéz szívnek, s megrepeszti.

MADUFF: A gyerekeimet is?

ROSS: Asszonyodat, gyerekeidet, szolgáidat:

Mindenkit, aki élt.

MACDUFF: És én nem lehettem ott?

A feleségemet is megölték?

ROSS: Ahogy mondtam.

MALCOLM: Valami vigasz kell:

Iszonyú bosszúnk legyen az orvosság,

Hogy a halálos bánatot gyógyítsuk.

MACDUFF: Neki nincs gyermeke[116]. Mindet, azokat

A szépeket? Azt mondtad, mindenkit?

Poklok ragadozója! Mindenkit?

Hogy? Minden pelyhes csibét a kotlóssal?

Egyetlen mozdulattal felfordítja

A fészket?

MALCOLM: Harcolj, ahogy férfihoz illik.

MACDUFF: Igen, igen,

De éreznem is kell, ember vagyok,

Emlékeznem kell a legdrágábbakra.

Hát letekint a menny, és nem védi őket?

Macduff, szörnyű bűnöd, hogy miattad

Haltak meg. Gonosz vagy; nem a saját

Vétkeikért pusztultak, a te

Hibádból gyilkolták meg őket. A menny

Adjon nekik most békés nyughelyet.

MALCOLM: Ez legyen a kardod köszörűje,

Legyen harag a gyászból, a szív háborogjon,

Ne tompuljon el.

MACDUFF: Most játszhatnám a nőt könnyes szemmel,

Beszélhetnék most összevissza, de

Inkább az eget kérem, közjáték

Helyett hadd legyek főszereplő, szemtől

Szembe a skót fenevaddal, tőlem

Egyetlen kardnyújtásnyira. Ha szökni próbál,

A menny lehet neki irgalmas, de nem én!

MALCOLM: Ez férfias harci riadó. Gyerünk a királyhoz[117],

Minden készen áll, már csak indulni kell.

Macbethet tönkretesszük: épp megérett rá.

A fentiek erősítsék hatalmunkat.

Kedvünk formáljuk bármilyen alakra,

Hosszú az éj, ha nem lel rá a napra. (Kimennek)

Vége a negyedik felvonásnak.

V. felvonás

5.1.   Belép egy Orvos és egy belső UDVARHÖLGY.[118]

ORVOS: Harmadik éjszaka virrasztok önnel, drága hölgyem, de semmi bizonyíték nincs arra, amit mondott. Mikor járkált utoljára?[119]

UDVARHÖLGY: Mióta felséges urunk[120] a harcmezőn gyűjt csapatokat, láttam, hogy asszonyunk[121] kikel az ágyából, magára kapja hálóköpenyét, kinyitja a faliszekrényt, papirost vesz elő, félbehajtja, ír rá valamit, elolvassa, később pecséttel lezárja, aztán visszatér az ágyába, de közben végig mélyen alszik.

ORVOS: A természet komoly zavarodottságát mutatja, ha valaki úgy részesül az alvás jótéteményében, hogy közben látszólag ébren van. Álomittas izgalmában a járkálás és a többi valóban eljátszott mozdulat mellett mondott is valamit? Hallotta, mit beszél?

UDVARHÖLGY: Hallottam, uram, de nem ismétlem el.

ORVOS: Nekem nyugodtan, sokat segítene.

UDVARHÖLGY: Sem magának, sem másnak, uram, mivel nincs tanúm, aki megerősíthetné, amit mondok.

         Belép LADY [MACBETH] gyertyával.

         Nézze, itt jön. Úgy vette fel ezt a szokást, mint ruhát, szinte belebújt, de az életemre esküszöm, hogy mélyen alszik. Nagyon figyeljen, de ő ne lássa önt!

ORVOS: Honnan szerezte a gyertyát?

UDVARHÖLGY: Az ágya mellől. Azt parancsolta, hogy a szobájában mindig világítson valami.

ORVOS: Látja? A szeme nyitva van.

UDVARHÖLGY: Igen, mégis minden érzékszerve becsukódott.

ORVOS: Most mit csinál? Nézze, hogy dörzsölgeti a kezét.

UDVARHÖLGY: Ezt sokszor csinálja; úgy tesz, mintha kezet mosna. Néha negyedórán át nem hagyja abba.

LADY MACBETH: Még mindig itt egy folt.

ORVOS: Csönd, mondott valamit. Leírom, mi szólal meg benne, így később pontosabban tudom felidézni a jelenetet.

LADY MACBETH: Tűnj el, átkozott folt! Tűnj el, ha mondom! Egy, kettő. Igen, most jött el az idő, meg kell tenni. A pokol homályos. Fúj, uram, fúj, katona és ennyire fél? Ki tudja meg, ha mi vagyunk hatalmon, és senki sem vonhat felelősségre? De ki gondolta volna, hogy az öregemberben[122] ennyi vér van?

ORVOS: Hallotta ezt?

LADY MACBETH: Fife thánjának volt egy felesége[123]. És hol van most? Hát sohasem lesz tiszta ez a kéz? Ebből elég volt, uram, elég: ezzel a rángatózással mindent elrontasz.[124]

ORVOS: Ajaj, ezt nem lett volna szabad hallania.

UDVARHÖLGY: Igen, biztosra veszem, hogy olyat mondott, amit nem lett volna szabad. Az ég tudja, mit tud még.

LADY MACBETH: Még mindig itt van a vér szaga. Arábia minden fűszere sem képes megédesíteni ezt a kis kezet. Ó! Ó! Ó!

ORVOS: Micsoda sóhaj! Nehéz a szív és fáj.

UDVARHÖLGY: Ilyen szívet nem hordanék a mellkasomban, még ha királynői testem lehetne cserébe, akkor sem.

ORVOS: Jól van, jól van….

UDVARHÖLGY: Imádkozzunk, hogy minden jól legyen.

ORVOS: Ilyen esetem még nem volt, de tudok olyanokról, akik alvajárók voltak, és ágyban haltak meg, beszentelve.

LADY MACBETH: Mosd meg a kezed, végy hálóruhát, ne sápadozz! Megint mondom, hogy Banquót eltemették, nem mászhat elő a sírjából.

ORVOS: Még ez is?

LADY MACBETH: Ágyba, ágyba, kopognak a várkapun. Gyere, gyere, gyere, gyere, add a kezed, amit megtettünk, nem lehet már nem megtenni. Ágyba, ágyba, ágyba.

ORVOS: Most visszamegy az ágyba?

UDVARHÖLGY: Egyenesen oda.

ORVOS: Rút dolgokról suttognak mindenütt,

A tett, ha vét a természet ellen,

Természetellenes a származéka is,

A nyugtalanság. Beteges elme

Süket párnának suttogja el a titkát.

Lelki segítség kell itt, nem orvosi.

Mindannyiunknak bocsáss meg, Istenem.

[Az udvarhölgyhöz:] Vigyázzon rá; a közeléből vigyen el

Mindent, amivel árthat magának,

És sohase veszítse szem elől.

Most jó éjszakát.

Megrémisztette elmémet a látvány,

Egészen elképesztett.

Csak gondolkodni merek, beszélni nem.

UDVARHÖLGY: Jó éjszakát, tudós doktor.

5.2.   Dobosok és zászlóvivők. Belép MENTEITH, CAITHNESS, ANGUS, LENNOX, Katonák.

MENTEITH: Az angol sereg közel van, élén

Malcolm és nagybátyja: Siward,

És a derék Macduff.

Bosszúvágy lobog bennük: sérelmük

Vérző félhalottakat felrázna,

A haldokló is indulatba jönne.

ANGUS: Birnam erdejénél találkozunk

Velük, annyi biztos. Odajönnek ők is.

CAITHNESS: Vajon Donalbain támogatja bátyját?

Ott lesz Malcolmmal?

LENNOX: Biztos, hogy nem[125]. Listám van arról, ki

Van velünk a nemességből. Siward

Fia például, és számos ifjú,

Akik majd most érnek igazi férfivá.

MENTIETH: S a zsarnok mit csinál?

CAITHNESS: Erősíti Dunsinane magas várát,

Sokan mondják, megőrült, aki nem

Gyűlöli annyira, vakmerő dühről

Beszél; az biztos: zavaros dolgait

Képtelen a törvény körén belül tartani.

ANGUS: Már pontosan érzi, mit jelent, hogy

Orgyilkos vér tapad a kezéhez,

Már érti, mit jelent a hitszegés;

Aki engedelmeskedik még neki,

Az parancsra cselekszik, nem

Szeretetből. Már érzi, mit jelent,

Ha a királyi cím úgy lóg valakin,

Mint tolvaj törpén óriás lebernyege.

MENTEITH: Nem csodálom, hogy minden elgyötört

Érzéke visszaborzad, elirtózott

Önmagától, hiszen bensőjében

Azt ítéli el, ami épp benne van.

CAITHNESS: Azt hiszem, jobb, ha most továbbmegyünk,

És teljesítjük, amivel tartozunk.

Találkozzunk Malcolmmal, ő a beteg

Nemzet gyógyszere, mi az orvosság

Cseppjei, akik megtisztogatjuk

Országunkat.

LENNOX: Vagy legyünk a királyi virágot

Tápláló harmatcseppek, de ami gyom,

Azt megfullasztjuk. Csapat, indulj Birnam felé!

         Mind el, menetelve.

5.3.   Belép MACBETH, az ORVOS és kísérők.

MACBETH: Ne hozzatok több hírt. Hadd fussanak,

Mindenki, amerre lát. Ameddig

Birnam erdeje nem indul Dunsinane-be,

Nem mocskol be a félelem. Ki ez

A Malcolm, ez a kölyök? Talán nem

Anya szülte? A szellemek, az emberi

Sors ismerői azt jósolták nekem,

„Ne félj, Macbeth, akit asszony szült meg,

Nem győzhet le soha.” Akkor csak tessék,

Álnok thánok, menjetek az angol

Kéjtanyára. Szilárd elmémet és szívemet

Nem hajlítja meg a kétség; nem rendít

Meg a rémület.

         Belép egy SZOLGA.

         Az ördög fessen feketére, te

Tejfölképű átokfajzat! Honnan

Vetted ezt a dülledt libaszemet?

SZOLGA: Uram, tízezer…

MACBETH: Liba, gazember?

SZOLGA: Katonák, uram.

MACBETH: Menj, és csipdesd a holtfehér archúsod,

Egy kis pirosítót a gyávaságra!

Friss májat egyél, több lesz majd a véred!

Miféle katonák, te idióta?

Fulladj meg, ez a lepedő-arc másokat

Is félelemre sápaszt. Miféle

Katonák jönnek, te tejfölös túró?

SZOLGA: Uram, könyörgök, az angol hadsereg!

MACBETH: Vidd innen a pofádat! Gyorsan!

Seyton! – rosszul vagyok, ha meglátlak – [126]

Hé, Seyton, az anyád… – ez a támadás

Vagy felvidít majd, vagy most letaszít.

Eleget éltem. Az életem száradó

Holtágba lépett a sárga falevél

Évszakában, s az öregség áldásai:

Tisztelet, hűség, szeretet, barátok,

Nekem nem jut soha. Helyette átok:

Nem hangos, inkább mélyen zengő;

Gépiesen felmondott dicséret, lihegés,

Amit a szív tagadna, de a száj nem meri.

Seyton!

         Belép SEYTON.

SEYTON: Mit óhajt felséged?

MACBETH: Van új hír azóta?

SEYTON: Csak megerősítették, amit hallottál.

MACBETH: Harcolok, amíg a csontomról le nem

Metszik a húst.

Hozd a kardomat, a többi fegyvert!

SEYTON: Még nincsen rájuk szükség.

MACBETH: Nekem már kellenek.

Küldj ki több lovast. Pásztázd a környéket.

Akaszd fel, aki fél. Hozd a fegyverem.

Hogy van a beteged, tudós doktor?

ORVOS: A teste egészséges, felséges úr,

A feje van tele sűrű képzelgéssel,

 Nem engedi pihenni.

MACBETH: Gyógyítsd ki ebből.

Hát nincs recepted a beteg elmére,

A bánat gyökereit sem tudod kitépni

Az emlékek közül, az agyra vésett

Zűrzavart kitörölni? Ha a mellkasban

Méreganyag gyűlik, és a szívet nyomja,

Nincs valami édes, purgáló csodaszer,

Amitől elfelejtjük, mi gyötör?

ORVOS: Itt a beteg csak önmagán segíthet.

MACBETH: Dobd a kutyáknak a tudományod,

Nekem nem kell. Ide a kardot, a lándzsát! –

Mozdulj, Seyton! – Doktorom, a thánok

Mind itt hagynak. [Seytonhoz:] – Most mégis, mire vársz? –

Te tudós, vizsgáld meg az országom

Vizeletét, add vissza az egészségét

Egészen, ébredjen frissen, én pedig

A visszhangig tapsollak: kétszer hallod

A tenyerem. [Seytonhoz:] – Indulj már, azt a keserves…! – [Seyton el.]

Mondd, nincs valami szennafű, rebarbara,

Tudod: tisztítószer, ami kihajtja

Innen az angol sereget?

ORVOS: De van, jó uram, hiszen azt halljuk,

Királyi fogadtatásban részesülnek.

MACBETH: Azt ott hozd utánam. –

Addig nem halok meg, semminek sincs vége,

Míg Birnam erdeje nem jön Dunsinane-be.

         Mindenki el, kivéve az ORVOS-t.

ORVOS: Bárcsak Dunsinane-től messze lennék,

Nincs az a pénz, amiért visszajönnék.

         Elmegy.

5.4.   Dobok és zászlók. Belép MALCOLM, SIWARD, MACDUFF, Siward fia [az IFJABB SIWARD],          MENTEITH, CAITHNESS, ANGUS és KATONÁK, menetelve.

MALCOLM: Rokonaim, remélem, közel már

A nap, hogy otthonunkban biztonság

Lakozzon.

MENTEITH: Semmi kétségünk nincs!

SIWARD: Miféle erdő ez itt?

MENTEITH: A birnami erdő.

MALCOLM: Minden katona vágjon egy lombos ágat,

S tartsa maga elé; így árnyékba borul,

Hogy hányan vagyunk, s a felderítés

Hibás adatot mond.

KATONA: Igenis, uram!

SIWARD: Csak annyit tudunk, a magabiztos zsarnok

Szilárdan tartja magát Dunsinane-ben,

És hagyja majd, hogy tábort verjünk.

MALCOLM: Mert azt reméli, így nem szöknek ki

Többen a várból: minden rendű és rangú

Elhagyta, s aki szolgálja, kényszerből

Teszi: a szív hiányzik.

MACDUFF: Alaposan mérjük föl erőinket,

És igaz ügyünk mellé illesszünk

Vitézséget.

SIWARD: Eljött az idő:

Tanácskozunk, és jó döntést hozunk,

Mi a miénk és mivel tartozunk.

A találgatás hamis reményt táplál,

Ha lecsapunk, eldől, ki támad vagy hátrál,

Hát akkor induljon a háború!

5.5.   Belép MACBETH, SEYTON és katonák dobokkal és zászlókkal.

MACBETH: Tűzd ki zászlónkat a külső falra;

Még mindig azt kiáltozzák, „jönnek”.

A vár ereje kikacagja ezt az ostromot,

Hadd heverésszenek itt lenn, alattunk,

Az éhínség, a láz majd felzabálja őket.

Magukhoz kényszerítik, aki a miénk,

Másképp a szakállánál fogva mindet

Hazavernénk.

         Asszonyi sikoltás hallatszik kívülről.

         Mi volt ez a zaj?

SEYTON: Asszonyok jajongnak, jó uram.

MACBETH: Már alig emlékszem a félelem ízére,

Volt idő, amikor egyetlen sikolytól

Az éjszakában minden érzékem

Jegesre fagyott, s egy baljós történettől

Karomon minden szőrszál külön állt,

És reszketett, mintha mindegyikben

Élet volna. Torkig bevacsoráztam

Iszonyatból. Most a borzalom bennem

A véres gondolatok jóbarátja.

Ki sikoltott?

SEYON: Uram, meghalt a királyné.

MACBETH: Később kellett volna;

Egy ilyen szó más lett volna más időben.

A holnap és a holnap és a holnap:

Nap telik nap után, mind húzza a lábát

A jegyzett idő utolsó szaváig,

És minden tegnap a dohos halálba

Világított utat nekünk, bolondoknak.

Ne égj, csonka gyertya!

Az élet csupán sétáló árny, egy nyavalyás

Színész, egy órát teszi-veszi magát fönn

A színpadon és elhallgat. Egy gyagyás

Meséje, hang és téboly,

És nem szól semmiről.

         Belép egy HÍRNÖK.

         A nyelvedet akarod használni:

Mi a történet? Egy-kettő, gyorsan!

HÍRNÖK: Kegyelmes uram,

Azt kéne elmondanom, amit láttam,

De nem tudom, hogyan.

MACBETH: Azért csak mondjad!

HÍRNÖK: Ahogy álltam fenn a dombon s őrködtem,

Birnam felé néztem, és úgy tűnt,

Az erdő elindult felém.

MACBETH. Hazug disznó!

HÍRNÖK: Tégy velem, amit akarsz, ha nem igaz;

Három mérföldre látszik, hogy felénk tart:

Egy mozgó liget.

MACBETH: Ha hazudsz, az első fára lógatlak fel,

Elevenen, amíg az éhség le nem

Szárít; ha igazat mondtál, te tedd

Meg nekem ezt a szívességet, jó? –

Az elszántságom gyanakvásba fordul;

Elcsúszott valami: a látomás

Lidérce úgy volt kétértelmű, hogy igazat

Mondott: ezzel hazudott. „Ne félj,

Amíg Birnam erdeje nem jön fel

Dunsinane-be”, és most az erdő feljön

Dunsinane-be. Mindenki fogjon fegyvert!

Ha megtörtént, amiről ez itt szájalt,

Nincs hová mennem, s itt sem maradhatok.

Már az is fáraszt, hogy ragyog a nap,

És bár csinálná vissza valaki,

Hogy egyáltalán létezik világ.

Verd félre a harangot! Riadó!

Bömböljön a szél, hadd pusztítson a romlás,

Ha meg kell halni, legalább fegyvert fogj,

Most nincs más.

         Mind el.

5.6.   Dobok és zászlók. Belép MALCOLM, SIWARD, MACDUFF és seregeik, ágakkal.

MALCOLM: Közelítünk, dobjátok el a lombos

Ágat, már nem kell leplezni, hogy kik

Vagyunk. Siward bátyám, kiváló fiaddal

Az első összecsapást te vezesd,

Mi a jó Macduffal elvégezzük,

Ha maradna még valami feladat,

Ez a hadiparancsom.

SIWARD: Isten veled.

Találja meg a zsarnokot csapatunk,

És győzzenek le, hogyha nem harcolunk.

MACDUFF: Beszéljenek a kürtök, szavuk felszáll,

Harsogva hirdessék: sok vér és halál!

         Kimennek.

         További kürtszó.

5.7.   Belép MACBETH.

MACBETH: Oszlophoz kötöztek, és mint a medve,

Harcolnom kell[127], nincs hova menekülnöm.

Ki az, akit nem az anyja szülte?

Tőle kell félnem, mástól senkitől se.

         Belép az IFJÚ SIWARD.

IFJÚ SIWARD: Mi a neved?

MACBETH: Megrettensz, ha meghallod.

IFJÚ SIWARD: Nem! Mondj perzselőbb nevet, mint bármely

Név a pokol fenekéről.

MACBETH: A nevem Macbeth.

IFJÚ SIWARD: A fülem belefájdul:

Az ördög sem ejthetne ki gyűlöltebb nevet.

MACBETH: De rémisztőbbet se.

IFJÚ SIWAD: Hazudsz, átkozott zsarnok, kardommal

Bizonyítom, mennyire hazudsz!

         Vívnak, az ifjú SIWARD holtan elesik.

MACBETH: Hiába, anya szült.

Kardra mosolygok, a fegyvert kacagom,

Ha anya szülte, hordja: hadd villogjon.

Csak tessék – hagyom.

         Kimegy, és viszi magával az ifjú Siward testét.

Harsonák. Belép MACDUFF.

MACDUFF: Itt hallok csatazajt. Zsarnok, mutasd

A képed! Ha nem az én döfésem öl meg,

A feleségem s kisgyermekeim

Nem nyughatnak, kísért a szellemük.

Mért bántanék itt néhány nyamvadt zsoldost,

Aki csak pénzért rázza a lándzsáját?

Te kellesz, Macbeth, vagy éles kardom

Tett nélkül csúszik vissza hüvelyébe.

Itt kéne lenned, a kardcsattogás,

A harci zsivaj rólad árulkodik.

Szerencse, segíts megtalálnom, más

Kívánságom nincs.

         Elmegy. Harsonák, csatazaj.

         Belép MALCOLM és SIWARD.

SIWARD: Uram, gyere, a vár lassan tiéd,

A zsarnoktól sokan hozzánk pártolnak,

S a nemes thánok vitézül küzdenek,

Úgy tűnik, uram, ez a te napod,

Nincs már sok dolgunk.

MALCOLM: Az ellenség most úgy van ellenünk,

Hogy épp velünk van.

SIWARD: Felséged lépjen be a várkapun. Elmennek, harsonák.

5.8.   Belép MACBETH.

MACBETH: Miért is játszanám a római

Bolondot? Talán kardomba dőljek?

Amíg itt élő alakokat látok,

Inkább gyönyörködöm a sebeikben.

         Belép MACDUFF.

MACDUFF: Fordulj ide, pokol kutyája, fordulj!

MACBETH: Mindenki közül téged kerültelek,

Menj innen, menj. Véredből máris túl sok

Terheli a lelkem.

MACDUFF: Nincs mit mondanom, az én hangom a kard,

Te véresebb gazember, mintsem szó

Lenne rá.

         Vívnak, közben kürtszó.

MACBETH: Kár fáradoznod.

Előbb aprítod szét a kardoddal

A sivár levegőt, mintsem hogy belőlem

Vér fakadjon. Sebezhető fejekre

Tartogasd a pengéd. Engem varázs véd:

Engem nem bánthat az, kit anya szült.

MACDUFF: Rettegjen az a varázs!

Majd elmondja neked maga a bukott

Angyal, akit szolgálsz: Macduffot idő

Előtt az anyja méhéből kitépték!

MACBETH: Átkozott legyen a nyelv, ami ezt

Mondja; a jobbik részem szívja ki.

A szemfényvesztő lidércek becsaptak,

Két értelemből fontak minden szót,

Ami a fülemben ígéretként csengett,

Megtört reményként, tompán némul el.

Nem harcolok veled.

MACDUFF: Akkor add meg magad, te gyávaság

Bálványa, cégtábla leszel, bámuljon

A nép: kiállítunk mint szörnyű ritkaságot,

Oszlopra festünk és odapingáljuk:

„Itt látható a zsarnok”.

MACBETH: Nem aláztok meg.

Tán Malcolm lába előtt csókoljam

A földet? Átkozzon, köpjön le a csőcselék?

Igen: a birnami erdő feljött

Dunsinane-be. Igen: téged nem anya

Szült. Itt az utolsó próba: itt vagyok.

Tessék: a pajzsom elhajítom.

Támadj, Macduff és legyen átkozott,

Aki először kezd sírni, hogy „elég volt!”.

         Kimennek, közben vívnak. Harsonák. Majd újra belép Macbeth és Macduff, vívnak, Macbeth holtan elesik. Macduff kimegy Macbeth testével.

5.9.   Visszavonulás és harsonák. Dobokkal és zászlókkal belép MALCOLM, SIWARD, ROSS, a thánok és katonák.

MALCOLM: Bárcsak itt lennének már barátaink,

Remélem, sok bajuk nem esett.

SIWARD: Néhányan biztosan meghaltak. De sokan

Térnek vissza: nagy győzelem volt,

Kevés véráldozattal.

MALCOLM: Macduff hiányzik, és a te fiad is,

Siward bátyám.

ROSS: [Siwardhoz]: Uram, fiad igazi katonaként

Rótta le tartozását életéért;

Így érett valódi férfivá. Ezt

Bizonyítja bátorsága: végig

Kitartott, s férfiként halt meg.

SIWARD: Hát meghalt?

ROSS: Igen,

A többiekkel fekszik, kiterítve.

Kérlek, érdemeit ne bánatoddal

Mérd, mert akkor örökké siratod.

SIWARD: Elöl kapott halálos sebet a fiam?

ROSS: Igen, uram, elöl.

SIWARD: Akkor legyen az Isten katonája;

Ha annyi fiam lenne, mint hajszálam,

Egyiknek sem kívánnék szebb halált.

Hadd szóljon érte a lélekharang!

MALCOLM: Ennél különb szertartást érdemel,

Majd gondoskodom róla.

SIWARD: Nem, nem érdemel többet, hiszen hallod:

Az élettől szépen vált meg, és nem volt

Tartozása: most Isten nyugosztalja.

         Belép MACDUFF, MACBETH fejével.

MACDUFF: Üdv neked, királyom, hiszen az vagy!

Nézd, itt a trónbitorló átkozott feje.

Az idő kiszabadult. Látom,

Királyságod úgy ölel, mint foglalat

A drága ékkövet: az én hangomban

Csendül hangosan, amit mások csupán

Magukban mondanak vagy gondolnak:

Üdv neked, Skócia királya!

MINDENKI. Üdv neked, Skócia királya!

         Harsonaszó.

MALCOLM: Nem fogunk sok időt pazarolni:

Hogy szerettek, most rögtön megköszönjük,

És nem maradunk adósa senkinek.

Thánok, rokonaim: mostantól viseljetek

Grófi címet: először királyi

Adomány ez Skóciában. S az idő

Azt kívánja, kezdjünk ültetni újra

Kertjeinkben, s barátainkat, akik

Az éber zsarnok csapdái elől

Külföldre kényszerültek, hívjuk gyorsan

Haza. A kényúr aljas társait

Bíróság elé visszük: azokat,

Akik szolgálták ezt a most megölt

Mészárost és sátánfajzat feleségét;

Utóbbiról az hírlik, hogy önkezével,

Vad indulatban vetett véget

Életének. S ami még szükséges,

Megtesszük, megformáljuk, a kegyelem

Kegyelméből, mérték, idő és hely

Szerint. Most halljátok mind,

Együtt, s külön-külön a köszönet

Szavát: meghívunk Scone-ba[128],

Ott fejemre teszik a koronát.

         Mind el.

VÉGE

Jegyzetek

[1]      Emma Smith: Macbeth: Language and Writing, Bloomsbury Arden Shakespeare, London and New Delhi and New York and Sydney: Bloomsbury, 2013, pp. 46–47.

[2]      Sokaknak szeretnék köszönetet mondani: a fordítást Horgas Ádám rendező és Horgas Péter látványtervező, valamint a Pesti Magyar Színház felkérésére készítettem 2014 nyarán (a bemutató időpontja: 2014. december 13.). A színházban elhangzó Macbeth sok helyen más, mint ez a fordítás: a rendező színpadra állításkor szintén értelmezi, és alakítja a darabot. Az első színész-olvasó Porogi Ádám volt, ő az elsők között hitt abban, hogy meg tudom csinálni. Köszönettel tartozom több kollégámnak, barátomnak, akik sok hasznos javaslatot tettek a javításra: Nádasdy Ádám kontrollszerkesztői alapossággal olvasta végig a darabot, és tizenegy Shakespeare-fordítással a háta mögött roppant nagyvonalúan osztotta meg velem tapasztalatait. Bársony Márton, Farkas Ákos, Farkas Imre, Géher Istvánné Kepes Mária, Kovács Ágnes, Palla Mária, Pavlovits Tamás, Pikli Natália és Szigeti Balázs szintén sok megfontolandó észrevételt tett. A Magyar Színház első olvasópróbáján is több változtatni valóra derült fény, ezért a darabot előadó színészeknek is köszönöm hozzájárulásukat a valóban színpadra szánt értelmezéshez. Minden fennmaradó hiba az enyém. A legtöbb köszönettel – mint mindig – mégis feleségemnek, Kállay G. Katának tartozom, aki szinte sorról sorra kísérte figyelemmel e fordítás születését.

[3]      A nyelv határai, Liget, 2014, a legkönnyebben elérhető: http://grafium.hu/liget/ ebook/kallay_anyelvhatarai/Nyelvhatarai_KallayG_Liget.pdf, pp. 238–399.

[4]      The Singularity of Meaning: Literature, Philosophy, Wittgenstein and Shakespeare’s Macbeth.

[5]      A fordítást az alábbi angol kritikai kiadás alapján készítettem: A. R. Braunmuller (szerk.): The New Cambridge Shakespeare: Macbeth, Cambridge: Cambridge University Press [1997] [2008] 2013 (javított kiadás). De figyelembe vettem az Arden-kiadás (Kenneth Muir, [szerk.]: The Arden Edition of The Works of William Shakespeare: Macbeth, London: Methuen [1964] [1972], 1979), és a Norton Shakespeare (Stephen Greenblatt et al [szerk.]: Macbeth in The Norton Shakespeare, Based on the Oxford Edition, New York and London: W. Norton and Company, 1997, pp. 2555–2618) szövegmagyarázatait, lábjegyzeteit is.

[6]      1 penny, ha valaki a színpad körül állt; 2 penny, ha a néző a színház falába épített, emeletes, fedett tér lócáján ülve akarta nézni az előadást, és 3 penny, ha párnát is kért. A gazdag „jobb közönség” ennél jóval többet fizetett, s a színpad feletti „balkonon” ült, és csak felülről látta az előadást, viszont őt (és gazdag ruháját) az egész nézősereg megcsodálhatta.

[7]      Géher István: Shakespeare-olvasókönyv. Tükörképünk 37 darabban, Budapest: Cserépfalvi és Szépirodalmi Könyvkiadó, 1991, p. 168

[8]      A „nagytragédia” kifejezés A. C. Bradley nagyhatású könyve alapján terjedt el (Shakespearean Tragedy, 1904, magyarul: Shakespeare tragikus jellemei: előadások a Hamletről, az Othellóról, a Lear királyról és a Macbethről, ford.: Módos Magdolna, Budapest: Gond-Cura Alapítvány és Palatinus, 2001.)

[9]      Az itt szereplő adatokra nézve l. Michel Dobson–Stanley Wells (szerk.): The Oxford Companion to Shakespeare, Oxford: Oxford Unversity Press, 2005.

[10]    Idézi Braunmuller, pp. 57–58, ahol másképp nem jelzem, a fordítás az enyém.

[11]    A nevek következetlen lejegyzése nem jelenti, hogy Forman pl. „rosszul hallott” volna: akkoriban nem volt még megszilárdult helyesírás, és a tulajdonneveket is „összevissza” írták.

[12]    A teljes cím: Anglia, Skócia és Írország Krónikájának Második Kötete (The Second Volume of the Chronicles of England, Scotland and Ireland), első kiadás 1577, második: 1587. A háromkötetes mű (két hatalmas, akkor használatos fóliáns-mappába, Folióba fűzve) a kor történeti drámáinak („krónikáinak”, „királydrámáinak”) legfontosabb forrása, pl. Christopher Marlowe is innen vette II. Edvárd történetét. Shakespeare nemcsak minden királydrámájához (pl. II. Richárd, V. Henrik) használta fel, hanem ebből merített a Lear király és a Cymbeline történeteihez is (persze nem kizárólagosan). A szó szerinti idézetekből, a Krónikából átemelt, néha sebtében dramatizált párbeszédekből ítélve Shakespeare a második, javított kiadást részesítette előnyben, bár a fent említett kép a lovasokról és a nimfákról csak az első kiadásban van meg. Holinshed Krónikája rengeteg pénzbe került; ha Shakespeare-nek saját példánya volt, a színház egy napi teljes bevételének megfelelő összeget, kb. 3 fontot kellett érte fizetnie. Holinshed inkább a szerkesztője és „fémjelzője” volt a hatalmas munkának, mert rajta kívül még négyen vettek részt a megírásban, s a javított kiadás már hét évvel a halála után jelent meg.

[13]    Idézi Smith, p. 29. Lehet, hogy Forman olyan alaposan tanulmányozta Holinshed Krónikájának első kiadását, hogy ez a kép vésődött emlékezetébe? Vagy fogadjuk el, hogy Shakespeare társulata, legalábbis ezen az előadáson, így jelenítette meg a dráma egyetlen forrásának számító Fólióban (l. később) a szereplők megszólalásait jelző nevek között következetesen „FIRST, SECOND, THIRD WITCH”-ként, azaz „ELSŐ, MÁSODIK, HARMADIK BOSZORKÁNY”-ként említett lényeket? Mindez elsősorban a „boszorkányok” értelmezésének nehézségeit húzza alá, erről is később lesz szó.

[14]    Forman még a Cymbeline, illetve a Téli rege előadásáról írt beszámolót, de az utóbbi is sok fejtörésre ad okot: például egyetlen szó sem esik arról, hogy a Hermione szobra a darab végén megelevenedne. Erről l. bővebben: Kállay Géza: „’Olyan művet látsz, amely életet másol’: Leontes és Hermione William Shakespeare Téli regéjében” in: Kállay Géza: Semmi vérjel: szövegbe helyező kísérletek, Budapest, Liget, 2008 (pp. 37–112), pp. 37–44.

[15]    Braunmuller, p. 16.

[16]    A Quarto (negyedrét) füzetszerű, olcsó kiadvány, mérete kb. a mai A4-es lapnak felel meg; Shakespeare korában hat pennybe került. Darabjainak kb. a fele ilyen formátumban is megjelent (pl. III. Richárd, Romeo és Júlia, Hamlet stb.), némelyik többször is, és nem egyszer más-más tartalommal, ahogy gyakran sok különbség van a fennmaradt Quarto-változatok és a Folióban szereplő szövegek között is.

[17]    Mr. William Shakespeare komédiái, történeti színművei [királydrámái, „históriái”] és tragédiái. A Folió harminchat darabot tartalmaz, a sorrendet – a műfaji besoroláson kívül – az alakította ki, hogy a „szerkesztők” milyen gyorsan tudták megszerezni egy-egy dráma kiadási jogát. A mai Shakespeare-kánonban már megtalálható Pericles, A két nemes rokon és a III. Edvárd – melyet Shakespeare többekkel együtt, „társszerzőként” írt, de fennmaradt kéziratában talán a drámaíró keze írása is fellelhető – nem szerepel benne.

[18]    Ma a kb. 800 (mások szerint közel 1000) Első Folió-példányból 233-ról tudunk (ezeket később bekötötték), a legutóbbit 2014 novemberében találták meg a franciaországi St. Omer városka közkönyvtárának raktárában.

[19]    A Folióra nézve vö. Smith, pp. 15–20.

[20]    A Romeo és Júlia a közepesen hosszú darabok közé tartozik: valamivel több mint 3000 sor.

[21]    A Macbethnél csak A két veronai nemes, A vihar, a Szentivánéji álom, és a – legkurtább – Tévedések vígjátéka rövidebb.

[22]    Talán Thomas Middleton, erről l. részletesen később.

[23]    A hírhedt kérdés L(ionel). C(harles) Knights eredetileg 1931-ben megjelent cikkének címében bukkant fel: „How many children had Lady Macbeth?” (megtalálható: L. C. Knights: Hamlet and Other Shakespearean Essays, Cambridge: Cambridge University Press, 1979, pp. 270–305). Knights eredetileg Bradley Shakespeare-olvasatát akarta – alaptalanul – pellengérre állítani, de a cikk címe szimbólumává lett minden olyan megközelítésnek, amely „realista regényként” közelít Shakespeare drámáihoz.

[24]    Thomas Middleton (1580–1627) az angol kora újkori drámairodalom egyik kiemelkedő alakja; sokan „második Shakespeare”-ként emlegetik. Vagyonos kőműves gyermekeként Oxfordban tanult, és pályája kezdetén szatirikus pamfletekkel és vígjátékokkal hívta fel magára a figyelmet. Sok jel arra mutat, hogy Shakespeare volt a példaképe; a Király Embereihez valószínűleg 1606-ban, tehát a Macbeth keletkezésének évében csatlakozott, és gyanítható, hogy az Athéni Timonon együtt dolgozott „Mesterével”. Elsősorban kitűnő tragédiákat írt: The Revenger’s Tragedy, The Changeling, Women Beware Women stb.

[25]    Forman feljegyzése, hogy a Globe-ban látta a darabot, nem zárja ki, hogy a ránk maradt Macbeth-változat a Blackfriars számára készült; nagyon valószínű például, hogy Shakespeare A vihart a „kamaraszínház” számára írta, de bizonyítékuk van rá, hogy a Globe-ban is játszották (vö. Andrew Gurr: “The Tempest’s Tempest at Blackfriars” Shakespeare Survey, 41, 1989, pp. 91–102).

[26]    A Blackfriars már 1596-tól James Burbage és társai tulajdonában volt, de – elsősorban anyagi okokból – az épületet gyermektársulatok számára bérbe adták. A bérlet 1608-ban járt le, s a Társulat – mikor egy újabb pestisjárvány után a színházak újra megnyílhattak – 1609 végén kezdte rendszeresen használni.

[27]    Itt már – a Globe-bal ellentétben – volt szünet a felvonások között; ekkor szellőztettek, hogy a tömény gyertya- és fáklyafüst ne fojtsa meg a színházban lévőket. Általában: a Blackfriars sokkal közelebb állt ahhoz a színházhoz, amit mi ismerünk. A Blackfriars-zal kapcsolatos adatokra nézve l. Dobson–Wells, p. 48–49.

[28]    A Shakespeare-Middleton kollaboráció legharcosabb képviselője Gary Taylor (l. elsősorban Gary Taylor – John Lavagnino (szerk.): Thomas Middleton: The Collected Works, Oxford, Clarendon Press, [2007], 2010), ez a kiadás teljes terjedelmében közli a Macbethet (pp. 1170–1201), bár elismeri, hogy legfeljebb a darab 11%-a származik Middletontól (p. 1165).

[29]    Taylor-Lavagnino, p. 1128.

[30]    Vö. Braunmuller, pp. 284–290.

[31]    Időnként – következetlenül – számmal jelölve: 1., 2., 3. Boszorkány

[32]    Pl. „BANQUO: Múlt éjszaka / A három vészlény zavarta álmomat” (2.1.); „MACBETH: Holnap korán megyek / A vészlényekhez” (3.4.), stb.

[33]    Szabó Lőrinc fordítása kiváló; ez található meg a magyar Shakespeare-kiadásokban. Nem az ő Macbethjével akartam mérkőzni; és egy újabb fordítás sohasem „semmisíti meg” a régebbit: éppúgy rendelkezésre áll, mint eddig. A színházak azonban – különösen az utóbbi tíz-húsz évben – új szövegekre vágynak.

[34]    Ma már inkább ’különös’-t, ’furcsá’-t, ’rejtélyes’-t.

[35]    Vö. Smith, p. 20.

[36]    Vö. Frances E. Dolan: Dangerous Familiars: Representations of Domestic Crime in England 1550–1700, Ithaka, New York: Cornell University Press, 1994, pp. 217–223.

[37]    Vö. Braunmuller, pp. 30–31.

[38]    Vö. Greenblatt et al (szerk.), p. 2555 és Braunmuller, pp. 6–7.

[39]    Samuel Taylor Coleridge: „Notes on Macbeth”, from Shakespeare, with Introductory Remarks on Poetry, the Drama, and the Stage (1818), in: Harold Bloom–Janyce Marson: Bloom’s Shakespeare Through the Ages: Macbeth, New York: Infobase Publishing, 2008, pp. 91–94.

[40]    Thomas De Quincey: From „On the Knocking at the Gate in Macbeth” (1823) in: Bloom-Marson (szerk.), pp. 95–96.

[41]    A Treatise of Equivocation (Értekezés az ekvivokációról), 1598.

[42]    Vö. Greenblatt et al (szerk.), p. 2555–2556.

[43]    L. Braunmuller, pp. 8–9.

[44]    Shakespeare-nél Graymalkin, a gray a ’szürke’ (grey) régies írásmódja, a malkin jelentett ’laza erkölcsű nő’-t is. Így együtt a Graymalkin a szürke macska egyik neve; a korabeli elképzelés szerint a boszorkányok macskává, kutyává, (farkatlan) patkánnyá, rovarrá, békává tudnak változni.

[45]    Fair is foul and foul is fair: a fair lehet ’szép’, ’erkölcsileg helyes, igazságos’ (l. a mai fair play), a foul: ’csúnya, rút, hamis, igazságtalan’. Pl. Hamlet felkiált: „I doubt some foul play”: ’Azt gyanítom, itt valami mocskos játék (csalás) zajlik’ (Arany János fordításában: „Gonosz, / Rút cselt gyanítok!”), amikor Horatiótól értesül, hogy apja Szelleme megjelent (1.3.256.). Nem akartam, hogy akár az esztétikai, akár az erkölcsi értelem elsikkadjon, ezért használom a „jó” és „szép”, illetve a „rossz” és „rút” szavakat.

[46]    Színpadi színváltást a korban szokás volt úgy jelezni, hogy a jelenet utolsó két-három sora rímel (persze ez nem volt ’kötelező’). Ahol Shakespeare-nél rím van, ott én is rímelek.

[47]    Bizonyos kiadások Macdonald alakban hozzák; ezt a nevet Shakespeare Holinshed Krónikájából, legfontosabb forrásából veszi (l. a Bevezetést). A lázadás valójában Lochaber tartományban, Invernesstől délre tört ki, nem Fife tartományban.

[48]    Shakespeare-nél: the Western Isles: szó szerint a „Nyugati Szigetek”, amely a Hebridák egy másik megnevezése.

[49]    A lázadó ellenség.

[50]    A később Swenóként említett norvég „király” Svend Estridsen, egy viking törzs vezetője volt. Hiteles történeti források szerint 1041-ben szállt partra csapatával Fife-ban, de ebben az évben már a „történelmi Macbeth” és nem a „történelmi Duncan” volt a király. Shakespeare a Macdonwald-lázadást és „Sweno” támadását összevonja.

[51]    Ironikus hasonlatok.

[52]    Egyike Shakespeare anakronizmusainak. A „történelmi Macbeth” 1040-től 1057-ig uralkodott, tehát Holinshed Krónikája XI. századi eseményekről tudósít Duncan és a többiek kapcsán, amikor ágyúnak még híre-hamva nem volt.

[53]    Vagyis a „Koponyák hegye”, ahol Jézus Krisztust megfeszítették.

[54]    Kb. az angol grófi címnek megfelelő skót nemesi méltóság, egy klán (törzs, „nagycsalád”) vezetője.

[55]    Fife: egy egész tengerparti skót tartomány neve.

[56]    Ennek a lázadó skót nemesnek a címét és birtokát kapja majd meg Macbeth; Holinshed nem említi a lázadók között, csak annyit állapít meg róla, hogy Forresben elítélték felségárulásért. Shakespeare-nél viszont Macbeth „Cawdor thán”-ját árulóként találja a csatamezőn és harcol vele. Nem érthető tehát, hogy amikor a Második Boszorkány Macbethet a következő jelentben „Cawdor thánja”-ként üdvözli, Macbeth miért mondja „elődjét” „sikeres ember”-nek: „...de hogyhogy Cawdor? / Cawdor thánja él, sikeres ember, / S hogy király leszek, annyira hihető, / Mint az, hogy Cawdor thánja” (1.3.).

[57]    Bellona római harci istennő, Ross Macbethet a vőlegényévé avatja.

[58]    Inchcolm: öbölparti település Fife tartomány déli részén.

[59]    Mint lejjebb a hajó „megbabonázása”, a szelek feletti uralom, a rostán (vagy szitán) utazás vagy a patkánnyá változás, a Macbethben egyáltalán nem közömbös „szemhéj felfeszítése”, vagyis az álmatlanság átka: csupa, a korban boszorkányoknak tulajdonított képesség, illetve „kedvenc” tevékenység.

[60]    Nagy valószínűséggel az Első Boszorkány arra a Tiger nevű hajóra utal, amely 1606. június 27-én épp 81 hétig hánykolódott utat vesztve a tengeren. Nem tudjuk, mennyire volt ez köztudomású a korabeli Angliában, de sok kutató fontos bizonyítéknak tekinti a darab keletkezési idejét illetően, elismerve persze, hogy lehet későbbi betoldás is.

[61]    A dobszó azt sugallná, Macbeth és Banquo egész sereggel érkezik, miközben épp azon van a hangsúly, hogy magányosan kóborolnak, amikor előttük teremnek a vészlények. Lehet, a dob hangját a boszorkányok varázserejükkel hallják. Az sem világos, a vészlények számítanak-e Banquóra: itt éppúgy, mint a legelső jelentben, csak Macbethet említik.

[62]    Nem világos, Macbeth és Banquo miért nem a győztes csapatok élén tér vissza a királyhoz, és miért a Skóciában gyakran mocsaras, egyáltalán nem veszélytelen „mezőn” (heath) igyekszik Forresbe, ahol (bár ez sem egyértelmű) a király, Duncan tartózkodik. Az sem világos: a lápos, dombos vidéken Ross és Angus hogyan talál ilyen könnyen a skót csapatok parancsnokaira. Forres tengerparti település, nem messze a skót Felföld határától.

[63]    Finel Macbeth apja volt (ez csak Shakespeare forrásaiból derül ki), tehát Macbeth azt mondja: a Glamis címhez és birtokhoz örökség révén jutott.

[64]    Shakespeare-nél insane root ((„bolondgyökér”), talán a mandragóra, bár ez utóbbi Shakespeare-nél mandragora vagy mandrake alakban több darabban felbukkan (Othello, Romeo és Júlia stb.).

[65]    Duncan Banquóval beszélgetve megint a figyelem középpontjába kerül; Macbethről beszél, milyen remek ember, de a mondat első felét nem halljuk. Shakespeare-nél Duncan a Banquo-banquet szavakkal játszik.

[66]    Vagyis Macbeth.

[67]    Mármint Duncannal.

[68]    Mármint Macbeth, de nem derül ki egyértelműen, kire vonatkoznak a névmások.

[69]    Lady Macbeth itt valószínűleg nemi szervére mutat. Shakespeare-nél: unsex me here, ami kb.: ’fosszatok meg itt a nememtől’, de hiba volna akár úgy fordítani: „fosszatok meg nőiségemtől”, vagy: „ne legyek többé nő”, vagy „tegyetek férfivá”, mert a kifejezés azt is jelentheti: ’öljétek ki belőlem az embert’, ’tegyetek ember-fölöttivé’. Ráadásul Shakespeare korában anatómiailag is kevesebb különbséget feltételeztek férfi és nő között, mint ma.

[70]    Macbeth Duncanről beszél.

[71]    Valószínűleg a korona, vagy ’életünk betetőzése, diadala’.

[72]    A Shakespeare korában népszerű mese szerint a macska úgy akart volna halat fogni, hogy nem vizezi be a lábát.

[73]    Azaz sötét van, mert a holdat és a csillagokat felhők borítják.

[74]    Macbeth itt rejtett ajánlatot tesz Banquónak: ha hozzá csatlakozik, híve lesz, ha nem emlegeti a vészlényeket és ígéreteiket, amelyeket csak ő hallott Macbethen kívül, akkor majd gondoskodik róla, hogy „parancsnoktársa”, bajtársa, barátja, „emelkedjen”. Banquo nem tér ki a beszélgetés elől, és azt sem mondja: a királyhoz hű, de távolságot tart, és azt ígéri: kiderül majd, kihez húz igazán a szíve.

[75]    Lefekvés előtt fogyasztott ital, ami sokféle hozzávaló (tej, méz, alkohol stb.) keverékéből állt. Egy másik ilyen italt készít Lady Macbeth az őrök számára, de abban kábító anyagok vannak.

[76]    A Shakespeare-korabeli elképzelés szerint a túlfűtött agy hamis képeket hozhat létre, amelyek megtévesztik a látót. A test fizikai állapota és a belső, szellemi és érzelmi élet között sokkal szorosabb kapcsolatot tételeztek, mint ma: sokszor közvetlen ok–okozati összefüggést.

[77]    A „főboszorkány”, az ördög szeretője, később személyesen is megjelenik.

[78]    A félig legenda-teremtette, félig történelmi Sextus Tarquiniust Shakespeare nem csupán a Macbethben említi: benne van a Julius Ceasarban, a Cymbeline-ben, és Lukrécia meggyalázásának egy egész elbeszélő költeményt szentelt (The Rape of Lucrece). Az akkori történeti munkák szerint Róma történetének korai királysága végződött úgy (átadva a helyet a „republikánus” városvezetésnek), hogy Sextus Tarquinius megerőszakolta Lukréciát: egy karddal kényszerítette vágyainak kielégítésére, s a férjes asszony később öngyilkos lett. A párhuzam érdekes, mert Tarquinius tulajdonképpen nem gyilkos, és nő az áldozata, nem idős férfi.

[79]    Feltehetően Duncan testőrei, akik Duncan szobájában alszanak, és Lady Macbeth leitatta őket.

[80]    Shakespeare-nél: My husband! (’Férjem!’), de ez a mai fül számára különös, komikus megszólítás lenne egy ilyen jelenetben.

[81]    Duncan kisebbik fia.

[82]    Valószínűleg a meggyilkolt Duncanre vonatkozik.

[83]    Nem egyértelmű, Macbeth a Donalbain-Malcolm párosról beszél-e, Duncan fiairól, akik ezek szerint a „szomszédos szobában” alusznak, vagy a két őrről a gyilkosság idején; az utóbbi valószínűbb.

[84]    Glamis és Cawdor Macbeth másik két neve. Feltűnő, hogy Macbeth elkezd harmadik személyben beszélni önmagáról, ami a Lear király elején megtörténik Learrel, míg a Hamletben és az Othellóban (az első két „nagy tragédiában”) csak a darab végén beszélnek így magukról a címszereplők.

[85]    Az angol eredetiben Lady Macbeth ezt mondja: „If he do bleed, / I’ll gild [’bearanyozom’] the faces of the grooms withal, / For it must be their guilt” [guilt: ’bűnösség’, de szójáték is a gild szóval]. A darabon végighúzódik az arany (pl. a korona anyaga) és a vér metaforikus összekapcsolása; a „koronatanú” szerepeltetésével erre igyekeztem utalni.

[86]    A Kapusnak nem jut eszébe egy másik főördög neve (pl. Mefiszto/felesz/, Lucifer), ami azért ironikus, mert többek között Christopher Marlowe akkoriban még mindig igen népszerű Doctor Faustusa révén Mefiszto, Marlowe darabjának másik főszereplője sokkal kézenfekvőbb, mint Belzebub.

[87]    A Kapus egyrészt „kapupénzt” kér, másrészt ez a mondat: „Please remember the porter” szállóige lett, hiszen ezt a részeg komikus figurát – a következő rövid párbeszéd után – nem látjuk többé a darabban.

[88]    A Gorgók (vagy Gorgonok) a görög mitológia lényei, fejükön haj helyett kígyók tekeregnek, és aki a szemükbe néz, kőszoborrá változik. Lényeges, hogy hárman vannak, mint a „vészlények”, eredetileg gyönyörű hajadonok voltak, de Pallasz Athéné bosszúból, mert megsértették, szörnyetegekké változtatta őket.

[89]    Macbeth arra céloz, hogy a „háziak” (s így ő is, persze álcából) még hálóruhában vannak.

[90]    A hagyományos skót koronázó hely.

[91]    Vagy Colmekill: sziget, a régi skót királyok és nemesek temetkezőhelye.

[92]    Fife: Macduff birtoka, „thánságának” központja.

[93]    Az angol eredetiben: „To be thus is nothing, / But to be safely thus.” Szó szerint: „Így lenni semmi, / hacsak nem biztonságban [vagyunk] így (pl. királyként)”. Az angolban sem érthető pontosan, miről beszél Macbeth, valószínűleg arról van szó: nem elég királynak lenni, emellett még biztonságban is kellene magát éreznie. Ilyenkor a fordító nincs könnyű helyzetben. Fordítsa a fenti nagyon tömör mondat valószínűsíthető parafrázisát (pl. gyakorlatilag az angol kritikai kiadás lábjegyzetét), pl.: „Így lenni semmi; / Biztonságban így lenni [az értelmes/emberi] létezés”, vagy próbálkozzon mással. Az utóbbi mellett döntöttem, felbátorodva azon, hogy a „To be” kezdet a kb. 1606-os Macbethben a korabeli közönség körében felidézhette a kb. 1600-as Hamlet már akkor népszerű sorát: „To be or not to be, that is the question”: „Lenni vagy nem lenni: az itt a kérdés” (ford. Arany János).

[94]    Rejtélyes jelenet, az én kiadásom az elejét prózában hozza, ezt követtem, de több kiadás roppant rendetlen ötödfeles jambusban közli. L. még a Bevezetőt.

[95]    Az Első Gyilkos itt fogadkozni akar, de Macbeth közbevág.

[96]    Az eredetiben a bond szó szerepel, amely pl. A velencei kalmár egyik kulcsszava; arra a szerződésre utal, amit Antonio köt Shylockkal, de jelenthet ’szövetség’-et (bibliai értelemben is), valamilyen ’kötés’-t, ’kötődés’-t. Nem világos, Macbeth a Banquóval, illetve a Duncannel kötött szövetségre, a hozzájuk való lojalitásra (katonai bajtársiasságra) gondol-e, vagy arra, ő most az Istennel kötött szövetségét „mondja fel”. Ezért egyszerűen csak „szövetség”-nek fordítottam.

[97]    Az ülésrend és vacsoraprotokoll a Shakespeare-korabeli arisztokrácia ünnepi szertartásait tükrözi. Lady Macbeth azért nem ül az urak közé, mert most az asszonyok nincsenek meghívva; ilyenkor a házigazdának a férfiak között kellett helyet foglalnia, és a főhely nem az asztalfő volt, hanem a középső szék azon az oldalon, amely a terem belseje felé nézett.

[98]    Itt már Macbeth valószínűleg Banquo Szelleméhez beszél.

[99]    Hyrcan tiger: Shakespeare itt valószínűleg Dido Aeneashoz intézett szavaira utal. Amikor a rómaiak őse hajóit szereli fel, hogy eltávozzon, a pun királynő így kiált fel: „Téged nem szült istennő! teneked, lator, ősöd / Dardanus, óh sose volt! meredek Kaukázuson ellett / vad Hyrcánia tigrise, ott szoptattak a sziklán!” (Vergilius: Aeneis, IV. ének, 365-367, ford. Lakatos István). Hyrcánia a Kászpi- (vagy Kaszpi-) tenger (Mare Caspium vagy Hyrcanium) délkeleti partjának latin neve. Shakespeare Vergiliust feltehetően már a stratfordi „gimnáziumban” (Grammar School) olvasta, Dido és Aeneas szerelme a kor egyik legnépszerűbb történetei közé tartozott.

[100]   A görög mitológiában az Alvilág egyik folyója.

[101]   Lennox beszéde ironikus, már-már szarkasztikus: Macbethet mint zsarnokot mutatja be, aki egyre inkább lelepleződik.

[102]   Itt is Macbethről van szó.

[103]   Malcolmról, Duncan idősebbik fiáról van szó, aki – mint kiderül – az angol királyhoz, azaz a legendás, gyógyító erővel megáldott, Hitvalló Edvárdhoz menekült, és udvarában talált menedéket. III. Edvárd (Edward the Confessor), az utolsó előtti angolszász király volt; 1042-től 1066. január 5-én bekövetkezett haláláig uralkodott, bár inkább csak imádkozott, apátságot épített és gyógyított; az ország ügyeit az angol „kiskirályok” intézték, többek között az északi tartományok ura, Siward, akire a darabban is történik utalás.

[104]   Macduffot.

[105]   Nehezen értelmezhető rendezői utasítás a Folióban. A Hekatéval érkező három boszorkány három újabb szereplő-e, akik egyszerűen a Főboszorkány kíséretét képezik (s majd a kórust erősítik a dal idején), vagy épp ők a Macbethet és Banquót eredetileg köszöntő vészlények (s akkor persze a főzetet három másik boszorkány készítette)? Sok jogos érv sorakoztatható fel mindkét értelmezés mellett, sok rendező ezeket az alakokat el is hagyja.

[106]   Persze nehéz megmondani hol van ez az „itt”. Macbeth a Ladynek bejelentette, elmegy a vészlényekhez (3.4.); Hekaté az Acherón partjaira parancsolja alattvalóit, és közli velük, Macbeth is ott lesz (3.5.), viszont mintha Macbeth a kastélyában „fogadná” a boszorkányokat üstöstől-mindenestől, hiszen rögtön a jelenések után azt kérdezi Lennoxtól: „Láttad a vészlényeket?” (4.1.). Lehet, hogy ez a tisztázatlanság a betoldások („idegen kéz”) eredménye, de lehet, hogy ez éppúgy azt húzza alá: a „helyszín” egyre inkább Macbeth „bensője”; fokozatosan mosódik el a határ „fizikai realitás” és a képzelet „terei” között.

[107]   Ez Banquo királyi gyermekeinek sorában az első, és azért ő is olyan, mint Banquo szelleme, mert hasonlít rá.

[108]   Ezek szerint Banquo szőke.

[109]   Erről a szövegrészről l. a Bevezetőt.

[110]   „The very firstlings of my heart shall be / The firstlings of my hand”, szó szerint: „E perctől szívem elsőszülöttjei (első, legfontosabb dolgai) a kezem elsőszülöttjei lesznek”. A gyermektelen Macbeth, akit az utódlás kérdése itt mindennél jobban izgat, nem véletlenül használja a firstling metaforát, melynek első jelentése ’(kis) elsőszülött’.

[111]   Csak lassan derül ki, hogy Lady Macduff a férjéről beszél, aki Angliába ment, hogy felkeresse Malcolmot.

[112]   Nehezen értelmezhető. Azt sejteti-e, van köztük valami a távoli rokoni szálon kívül (a húgomnak fordított „coz”, azaz „cousin” [’unokatestvér’] nem feltétlenül jelent vérrokonságot), vagy Ross kifogást keres, és azért menekül, mert ő is retteg Macbethtől (persze a két lehetőség nem zárja ki egymást).

[113]   Malcolm egész monológja itt nehezen értelmezhető; sokan szövegromlásra gyanakodnak. Valami olyasmit akar Macduff tudtára adni, hogy tisztában van a felelősségével és a jogaival a trónra, de ő is a kárvallottak közé tartozik, hiszen a puszta bőrét mentve hagyta el Skóciát, és bár nagyon sajnálja országát, szívesebben győződne meg a helyzetről saját szemével, hiszen lehet, hogy a híradások eltúlozzák Macbeth zsarnoki tombolását.

[114]   Itt Malcolm nyíltan teszi próbára Macduff lojalitását: lehet, hogy Macduff Macbeth megbízottja, vagy Macbeth kedvében akar járni úgy, hogy Malcolmot haza csalogatja, majd a „haragvó isten” (Shakespeare-nél is kis betűvel: god), azaz Macbeth kezébe adja. Ezért mondja: „I am young, but something / You may discren of him [Macbeth] through me”, szó szerint: ’Fiatal vagyok, de valamit megsejthetsz belőle [Macbethből] rajtam keresztül’. Az is lehetséges, hogy Malcolm próbatételként már azt a témát készíti elő, hogy ő semmivel sem lenne jobb uralkodó Macbethnél, sőt: még kegyetlenebbnek és mohóbbnak bizonyulna, tehát ha most Macduff ránéz, egy „potenciális diktátort”, egy „kis Macbeth-kölyköt” láthat maga előtt.

[115]   Hitvalló Edvárdról (Edward the Confessor) van szó, akiről az a hír járta, hogy kézrátétellel tudott gyógyítani. I. Jakab király is azzal hízelgett magának: akkora uralkodó, hogy megkapta ezt a képességet.

[116]   Macduff itt többekre is gondolhat, hiszen a darabban hangsúlyosan elkülönülnek a gyermekesek (ő, Duncan, Banquo) és a gyermektelenek (Macbeth, Malcolm, utóbbi saját bevallása szerint „nőt sem ismert” még) és az örökösödés súlyos kérdés. Valószínű, hogy Macbethről van szó: azért tudott ennyi gyereket megölni (és még fog is: az ifjú Siwardot, és Fleance-ot is nagyon akarta), mert neki „nincsenek gyerekei”, és féltékeny mindenkire, akinek van.

[117]   Hitvalló Edvárd angol királyhoz.

[118]   Az angol eredetiben Doctor of Physic (ma hivatalosan physician), vagyis orvosdoktor (az egyszerű „Doctor” akkor főleg teológusokra vonatkozott). Shakespeare Waiting-Gentlewomanja lehet társalkodónő, öltöztetőnő: a királyné (itt: Lady Macbeth) szolgálatában álló, legbelső köréhez tartozó – rendszerint arisztokrata származású – „udvarhölgy”, aki pl. megérinthette úrnőjét.

[119]   Lady Macbethről van szó, de ez csak fokozatosan derül ki.

[120]   Az Udvarhölgy itt Macbethről beszél.

[121]   Ismét Lady Macbethről van szó.

[122]   A Lady nagy valószínűséggel Duncanre gondol.

[123]   Macduffról és Lady Macduffról van szó.

[124]   Lady Macbeth itt feltehetőleg Macbeth viselkedésére utal, amikor Banquo Szelleme megjelent.

[125]   Nem tudjuk, miért; Donalbaint utoljára Lennox említette a 3. felvonás 6. jelenetében. Egyes rendezők nagy jelentőséget tulajdonítanak annak, hogy Donalbain nem csatlakozik a Macbeth ellen indulókhoz, és úgy zárják a darabot, hogy Malcolm öccse a Vészlényeket keresi, mint a 4. felvonás elején Macbeth.

[126]   Ez még valószínűleg a szolgának szól, akit Macbeth gyávasággal vádol.

[127]   Még bizonyos színházakban is előfordult Shakespeare korában, hogy egy rendszerint megvakított medvét oszlophoz láncoltak és éhes kutyákat uszítottak rá. Macbeth ehhez a medvéhez hasonlítja magát. Közkedvelt szórakoztatási forma volt, sokszor egy Shakespeare-darab ilyen látványossággal versengett Londonban.

[128]   Vagyis a hagyományos koronázó-helyre.